Índex
Títol
Contingut

Pessigolles i pessics

Selecció

Lluís Miret Pastor

Dístic

Primera publicació: març 2006

http://badosa.com/p156

I

La poesia seria

la capacitat de les paraules

per a produir pessigolles a l’ànima;

de convocar a un plàcid somriure;

d’aportar un instant de felicitat íntima.

La poesia consistiria

en cercar un segon de bellesa

o un instant de vida plena i sensata

.....

Llegir un somni, escoltar un miratge.

.....

La poesia seria

la capacitat de les paraules

per a pessigar-te l’ànima,

de manera quasi tan bèstia

com ho fa la vida.

Arrancant-te la pell a tires

deixant-te el cor al ras.

Convertint les paraules en destrals

que esquincen amb fúria

la son dels mansos i els satisfets.

VI

Paradisos cercats de silencis,

l’esperança té el preu de la paraula.

El frustrat somni del covard,

és la llavor plantada,

de la que demà collirem les rancors.

M’espanten les nits fredes i obscures,

m’horroritza la soledat,

perquè en ella

reconec els meus silencis

i enyore

les paraules callades.

La vergonya i el dubte han mort.

Em colpeja tanta seguretat exhibida,

tanta ignorant energia,

caminant a ritme d’anunci

cap a un patètic no res.

L’absurditat del valent m’aclapara.

Davant la inutilitat del problema,

absorbisc un miratge en bromes,

admire la meua innocència

i la inèrcia em posa en marxa.

Recorrent un camí

farcit de silencis i paraules,

rodejat de sorolls i rialles sinistres,

camine espantat cap a un futur incert,

somniant una subtil esperança,

delicada i esplèndida.

VII

Contemple un paisatge inhòspit:

Desolat, estúpid i insòlit.

Especule amb la buidor del futur.

Enyore un país antic i càlid

que és la nostàlgia del passat.

Camine per la frontera,

entre l’ahir i el demà.

Venint d’un passat que conec,

sospitant el futur, en el qual descansaré;

faltant-me sols per contemplar

la senda que em conduirà.

Espere que el demà

siga una caminada salvatge,

perquè si he de dormir l’eternitat

aspire almenys a estar cansat.

IX

TARDOR

Els boscos i la mar contenen

una tranquil·la i silenciosa bellesa.

Entre poderosa i subtil,

amb un toc perillós i suïcida.

Les fulles pàl·lides desitgen morir-se.

El terra és un cementiri ocre

i la terra un cementiri blau.

Tot i això, o per això,

que eterna i fràgil bellesa.

XI

La vida juga amb el temps sabent-se perdedora.

Aspirant a mossegar tres records efímers

o a construir quatre esperances absurdes.

La vida camina cap a la mort,

preocupada per la vida,

que no per la mort.

Enyore les morts que he viscut

i plore els futurs que no viure.

Enamorat d’un present impossible

fruit d’un naufragi de la memòria

i descregut de tota esperança.

Camine cap a ella, emocionat i convençut.

XIII

HIVERN

Mor,

enyorant la primavera en aquest immens hivern.

Estació i sensació de mirada albina,

tan monòtona com un full blanc,

tan trista com una fulla caiguda.

Tremole,

anhelant la calor de les teues abraçades,

llunyanes i incertes, quasi diria que somniades,

impossibles com una mirada transparent i torbadora

com un cel clar de mes de maig.

XIV

La mar, l’arena o el sol,

Les ones acariciant la platja.

La llibertat, el plaer i la vida,

la natura acaronant-me l’ànima.

A la vora del país

contemplàvem esborronats

la bellesa salvatge d’un capvespre.

Arran mateix de casa

aspiràvem a tocar la història

amb les mans humides de vida.

Petroli, formigó i plàstic

Platges malferides pel ciment

Diners, progrés i seguretat

la realitat mutilant-me l’ànima.

La mar ha d’embrutar-se

per a que l’home progresse.

La mar ha d’espoliar-se

per a que l’home menge.

La duna ha de morir

per a que l’home descanse.

La ràbia m’ofega

i em revela contra eixe home.

Contra mi o contra ell,

ignore si som el mateix.

XV

Vull imaginar

que caminaré fins a la tomba recordant,

amb un somriure desafiant:

orgullós i nerviós,

fals.

Si en veritat arribara conscient

a tan delicat instant,

voldria la ment transformada

en un carranc enfollit,

qui correguera pertorbat

a la recerca de memòries.

Com ni el records ni les metàfores,

deuen rendir comptes a la física:

Imagine arribant primer, a la fi del camí.

Recorrent exhaust i frustrat,

els camins de la infantesa.

A la inútil recerca d’un principi.

No puc recordar un inici

ni imaginar un final.

Em conforme tractant de descriure

un interval de segons,

transcorrent en uns pocs metres.

Més el temps bombardeja

la memòria deixant un rastre de runes

que anomenem records.

Les imatges es difuminen,

les paraules s’obliden.

Tan sols les sensacions es mantenen

indelebles, fins i tot engrandides.

No desitge caminar recordant,

sinó somniant.

Conforme ho fan els xiquets.

El somriure dels infants

mai no és fals.

Potser sí ho siga el seu plor,

però mai el seu somriure.

XVI

Ser feliç és saber-se viu

estar viu

sentir-se viu.

La mort no m’espera

al final de la senda,

la porte al damunt;

llastant-me la marxa,

dificultant-me la vida.

A vegades l’oblide

i cante i camine

amb força i valentia

cap a l’ombra d’un arbre

o a la frescor d’una font.

Altres vegades, en canvi,

les bèsties bramen

des dels marges obscurs

i em contamina l’aire podrit

del seu pèrfid alè.

Es fa difícil caminar

amb la tremolor a les cames

però l’angoixa estimula la marxa

donant-li la certesa del que és inevitable.

Més perilloses resulten

les tranquil·les jornades per l’estepa

quan em pregunte

cap a on camine

i per què camine.

Enquistant-me un dubte

que m’esgota l’ànima i el cos,

que em ralentitza la marxa.

I és llavors quan sé

que és quan ens avorrim que morim.

XVIII

Fam, suor i misèria

front a racisme i depressió.

No esperes civilitzacions en lluita

ni batalles entre homes.

Assistim a una guerra

entre fantasmes i pors.

Si cerques el guanyador

no mires les mans buides

ni les lleis ni les armes.

No contemples els cossos buits i ferits

ni t’admires de cap tecnologia.

Analitza les raons dels uns i els altres,

mesurant els nivells de desesperació.

La nit obscura i la mar hostil

no apaguen els ulls encesos d’esperança

ni acovardeixen als perdedors.

Sobre la mar s’escolten

cançons de lluny que són pregàries

entonades per gent que se sent viva.

Rostres pàl·lids morint-se

front al televisor.

Esclatant de greix i pastilles,

indignats davant l’estrany.

Què cap viu espere mai,

l’ajuda dels que estan morts!

XX

La vida penja d’un fil

al qual ens agafem per no caure.

La felicitat la portem a sobre,

nugada i embolicada del mateix cordill.

Vivim imitant els trapezistes,

combatent entre el vertigen i tedi,

entre el que podem realitzar

i el que podríem intentar.

Sobreviure és véncer les temptacions

de mamprèndre-la amb el fil a dentegades.

Simulant no tindre por a una certesa:

El nuc que manté la felicitat

pot ser la porta de l’abisme.

Aliens a temptacions perilloses,

la meua felicitat i jo,

pengem simulant ignorar-nos.

Imitant una estàtua, voladora i ridícula,

una cosa més sense importància.

Tan sols, de tant en tant,

la ment s’atreveix amb cabrioles perilloses:

La felicitat i la vida pengen d’un fil

i poques coses poden fer-se amb un fil,

com a molt penjar o penjar-se.

XXI

Presoner d’un destí compartit i etern

el dia avança cap el seu final

que, com tota mort, sembla trist i repetit.

Són estèrils les queixes i els planys

i com a molt resta una muda ràbia,

potser, per això, l’orgullosa llum

decideix morir cridant

imatges de bellesa pertorbadora.

Immolant-se altiva entre brases i flames,

dessagnant-se entre vermells impossibles

que transformen el cel en una llar.

Després ja vindrà la nit,

l’obscuritat i el silenci,

on recordar i somniar.

Cap altra cosa resultaria digna.

XXII

La solitud és una inútil fugida

del torrent de les paraules podrides,

un refugi perillós pel seu silenci

i el pitjor dels llocs des d’on sofrir

les aïllades paraules d’esmolada crueltat.

Vivim encadenats els uns als altres

a través de les paraules.

Respirem amarrats a les nostres esperances

nugats amb fràgils cordatges fets de paraules.

Desesperem sotmesos a poderoses pors

covards de sentir aterridores paraules.

La paraula tant pot ser un acte devastador

com un íntim i tendre plaer.

Les paraules vertaderament paladejades

són aquelles que callem per a no contaminar-les

amb el pèrfid alé de la realitat.

Aquelles que estan mortes o són belles;

aquelles que tant se semblen als records.

XXIII

Tan sols

en la fugacitat d’un instant

aspirem a paladejar

l’etern sabor de la vida;

però els instants no existeixen

sinó que naixen per a escapar-se,

com nosaltres naixem

per a poder perseguir-los.

Contradictori, bell i trist;

com un instant,

com una vida.

XXIV

Tot viatge és una fugida

cap al futur,

a la recerca de nous paisatges,

de nous espills on contemplar-nos,

de nous escenaris on enganyar-nos.

Els viatges que no he fet

són els somnis que no he complit.

A vegades em desperte

tremolant de por i de fred

aterrat per l’existència d’un rostre

que mai no coneixeré.

XXV

Fugint de la nit, va córrer cap els estels

I l’alba la trobà desconcertada i rendida.

Lluny de qualsevol por i de qualsevol meta

lliure d’angoixes i òrfena de somnis.