Índex
Títol
Contingut

L’Atlàntida

Cant quint

La catarata

Jacint Verdaguer

Worldwide Classics

Primera publicació: abril 2002

http://badosa.com/p093-07

Nota preliminar

inistre d’exterminis, que els llamps hi descarregues,

oh! porta-m’hi entre onades de polseguera i fum;

per eixa nit reveure l’Atlàntida que ofegues,

deixa’m muntar tes ales, de ton flagell al llum.

La canto capbussada tombant al precipici,

del món en les entranyes, com boja despertant;

mes, canta-la tu amb veu de trompa de judici,

que, d’esglai rogallosa, la meva no pot tant.

Xisclets d’esgarrifança, renecs, ais, cridadissa,

veus tristes de la fossa, veus dolces del bressol,

fan chor amb lo feréstec rugit i udoladissa

amb què els boscatges ploren la llum del darrer sol.

De Pompeia, a l’estendre-hi son mantell lo Vesuvi,

de Troia i de Pentàpolis, ressona el fort gemec,

l’esgarrifall, bram d’aigües i monstres del diluvi

i de la nau del món, al rompre’s, l’espetec.

Colgades en sepulcres d’escuma les muntanyes,

de peus al fang, responen amb crits i gemegor;

i s’ou, com si enrunassen mals Genis ses entranyes,

de colps, esllavissades i esfondraments remor.

Sota el tallant la víctima forceja; mes —Ovella—

apar que l’Àngel cride—: no et caldrà, no, estrebar;

tes selves qui esplomissa, tos cingles qui estavella,

qui ton tos camps d’aurífic velló, t’ha d’escorxar.—

Al seu voltant ton regne s’astora i tremoleja,

anyells que han vist l’ovella en mans del matador;

i amb membres i ossos fora de lloc, lo món panteja,

sentint d’entre sos braços arrabassar lo cor.

Tan bon punt a les ones lo Calpe s’esportella,

aboquen-s’hi en cascada com feres udolant,

i a cada tros de serra que l’aigua avall cabdella,

eixampla més sa gorja l’engolidor vessant.

—Què baixa —crida un nin— de Gibraltar a ramades?

No són los bens que a péixer venien los rebrots,

que són bramaires monstres de crins estarrufades;

mare, mareta meva, que ens xafaran a tots!

—A tots! —ella respon-li—; amb aqueix mot m’eixales

lo cor; vine a mos braços, fill meu; no et cal fugir:

fugiu, fugiu vosaltres, aucells que teniu ales;

jo esper amb qui més amo que em vinguen a engolir.—

Lo Volga, el Rose, el Ganges, amb llurs sorrals i roques

cent rius sembla que hi tomben en torb escabellat;

generacions i segles, així afamada emboques,

tu, sense fons ni vores, negrosa eternitat.

I es munten i revénen, i arreu bolcats s’abismen

en remolí, frisosos, mar sobre mar, al fons,

d’a on, amb bull d’escumes i vents que s’enfurismen,

renàixer sembla el caos, sepulcre i bres dels mons.

Apar que a l’estimbar-se la mar de serra en serra,

rodole amb les boirades, lo llamp i l’huracà,

buscant dintre l’abisme los ossos de la terra

per dar-los a eixes àligues del cel a descarnar.

I enllà per les planícies d’Hesperis escampant-se

solleva, aixaragalla i abriga per sopols;

se fan enllà les serres, desdint i capbussant-se,

i torres que muntaven al cel besen la pols.

S’adrecen erms i marges, aprés que el mar trosseja

amb una mà llurs boscos, amb l’altra llurs ciutats;

als peus del puig rodola son cap, i es balanceja

l’esperit de les ones damunt l’or dels sembrats.

Escapçats ídols, brèdoles del temple seu despulles,

amb la floreta roden que els encensava els peus;

los calzes d’or i ceptres s’amaguen entre fulles,

al veure així ofegar-se los sacerdots i déus.

Lo taup al niu de l’àliga, lo peix al núvol colca;

als cims on espigaren sos pins torna la nau;

en lo jaç de la daina la rèmora es rebolca

i escorcolla el d’Hesperis algun marí gripau.

Les eugues que batien lo blat volen pels aires,

amb l’era i mas a trossos, i garbes i garbers;

fan un garbell entre ones, arbreda i llenyataires,

i amb sos difunts la fossa barreja sos fossers.

D’açò a través, cadavres de pobles i boscúries,

que bullen amb los núvols en tufejant barreig,

camina i neda Alcides vers l’hort de les cantúries,

de morses i tremelgues i catxalots rabeig.

Prop seu rumbeja una illa naixent ses verdes robes,

i amb bels de mort encara penjant-s’hi blancs xaions,

esperen a ser presa de les marines llobes,

que, amb l’illa i tot, altra ona los arrosegue al fons.

Nines galants lo criden des d’un cim de palmera,

allargant-li los braços de gebre esblanqueïts;

i en sos genolls musclosos i rossa cabellera

se pengen infants tendres pel fred esmorteïts.

Lo grec tot ho rebutja i empeny a cada banda,

morts i vius, moltonades i llenya a curumulls,

d’un reïnós pi a la teia gegant que el vent abranda

a la gentil Hesperis cercant, de negres ulls.

De sobte, amb ais planyívols i esgaripar de nina,

vénen vius a punyir-li lo cor sos alarits,

com piuladissa i tristos sospirs de la cardina,

la torrentada al dur-se’n sos xiricants petits.

No lluny de les Hespèrides se dol sa mare trista

en l’hort on com sa vida les flors s’han esfullat,

quan del brandó terrífic la llum fereix sa vista,

i amb l’esperança, dintre son cor, la por combat.

És qui engegà en son regne les mars: ¿ve a esperonar-les

o condolint-se d’ella ve a dur-se-la’n a port?

Mes, com deixar ses filles? com somniar deixar-les?

Jamai: entre sos braços primer reptar la mort.

Oh cèlica puresa! llavors li aparegueres,

com Àngel ensenyant-li de Bètica el camí;

—Vine-hi, si vols guardar-me ton lliri —li digueres,

i al punt, per assolir-te, de tot se despedí!

Fa el darrer plor amb ses belles Hespèrides que moren,

com dits d’una mà balba, dessota el taronger

arrupides; i en ombres on tan felices foren,

al deixar-les cadavres, també ho voldria ser.

—Per què a mon coll, oh filles!, enarbro vostres braços?

Al pit lo cor se’m nua d’haver-vos-ho de dir;

nosaltres que vivíem de besoteigs i abraços,

los últims hem de dar-nos, gemmats, ans de morir.

Qui en terra us ha posades per sempre vos hi deixa;

mes ai!, a ses entranyes no repteu de cruels,

que és molt punyent l’espina que avui me les esqueixa,

i són, mirau, mes llàgrimes del cor foses arrels.

No vullau saber altre, de mon amor poncelles;

anau al cel a obrir-vos abans d’entendre el món;

jo que, ai!, embriaguí-m’hi d’olors i cantarelles,

hauré d’arrossegar-m’hi amb la vergonya al front.—

I al cel alçant la vista, los dóna l’arreveure,

arrencant-se a llurs braços, que cauen esllanguits,

com esllanguits colltorcen los branquillons d’una heura,

d’un arbre amic al perdre los braços i los pits.