Índex
Títol
Contingut

Morir-se de fàstic

Joan Josep Camacho Grau

Dístic

Primera publicació: abril 2001

http://badosa.com/p079

INFANTAMENT LÈXIC

Del turment de néixer
al turment de morir,
només dos llagrimers, només
un fil d’argent que es talla.
Màrius Sampere, Thanatos suite (1994-1995)

Em dic Tenebra

i sóc Shaman.

Em varen concebre

joves diables luxuriosos

que es profanaven llefiscosament

les seves membranes erèctils

mentre es recitaven mútuament

profundes lletanies de plaer.

Ph’nglui mglw’naft Cthulhu

R’lyeh wgah’nagl fhtagn.

Em gestaren els esperits lúbrics

dels meus avantpassats

a l’interior d’un llòbrec úter de sofre:

varen teixir-me pulmons de pergamí,

m’incrustaren urpes de ferro

perquè escrivís

fosques taques de fum

damunt filtres d’horitzons blancs

i varen clavar-me

cristalls cecs a la mirada.

M’anomeno Res

i No sóc.

La nit del meu naixement,

les hordes demoníaques

de Koan i els Primigenis

varen extreure’m

del ventre de la meva mare

en una orgia de sang

i m’obligaren a menjar

placenta tendra

i vi de gall negre.

Ph’nglui mglw’naft Cthulhu

R’lyeh wgah’nagl fhtagn.

Libidinós ritual per invocar

els meus càntics mefistofèlics:

mastega cor de peiot ranci

i amb cendra de morts

i sexes cal dibuixar

un bolet de Yog-Sothoth

dins una estrella jueva

dins un cercle perfecte

al mig del teu lucífug front

de somnis apocalíptics.

Així sorgiré dels teus ulls

per arrancar-te

la teva ànima

de papir ancestral:

la Paraula.

Em dic Penombra

i sóc Poeta.

L’AVERN

No és pas de tu
que tinc por, oh mort,
sinó del temps de morir.
Màrius Sampere, La cançó de la metamorfosi (1995)

Enfonsa la mà dintre la meva ombra.

Entorn del Saber coagulem els braços.

Estripa la ment d’espiral carnosa.

La cova dels miratges ens espera.

L’aigua reflecteix penombra.

Paga amb el cos la barca de la mort.

Caront ens somriu, decrèpit xacrós.

Travessa el marge d’Estígia amb mi.

Vine, t’ensenyaré on visc.

La Ciutat Fossar et dóna la benvinguda,

on llargandaixos i reis el Poder iguala

i els fon en un tot comú.

Els veïns fabriquen verí d’aparença tènue.

Ells ens vigilen.

Enfonsa l’espatlla dins la meva ombra.

Les campanes sempre toquen a morts.

La torre s’aixeca com un far esquelètic.

Incorporis recorren l’escala

que els durà a l’altar de la litúrgia.

Ànimes conflueixen en Pecat.

Els carrers somnàmbuls

omplerts d’esperits despoblats.

Ells divaguen i s’entrecreuen les boques.

En ramificacions de llorers palpitants,

els nervis s’entrellacen erms, vagues.

Ells ens eviten.

Enfonsa la mirada dintre la meva ombra.

¿Què dius? ¿M’interrogues? ¡Alerta!

Seguim sense dormir ningú.

Cavalquem la Serp en insomnis.

Estem vivint el haixix suprem del malson.

Mirem com les candeles s’esgoten,

com la cera s’escola absurda,

com regalima incessant des d’un sol negre.

¿Ells són l’infern?

¡Enfonsa’t tota dintre meu!

Sabràs què veig quan ets translúcid i psicotròpic:

aridesa, conflicte, neciesa...

Amb el risc de viure entrelligat

a la substància, matèria equívoca.

¿T’estàs tornant com ells?

¿Dius que em perdones?

¡L’opacitat et cega!

Desdobla’m que em portaràs on morir.

Enfonsa’t (              ) nostra.

LA CIRCUMFERÈNCIA DE TENEBRA
ESPESÍSSIMA QUE ENS TANCA

S’han reunit uns quants amics en una cambra
d’aire condicionat, lluny d’aquí; beuen
whisky a dosis espirals; el fum
dels cigarrets, blau encoixina
els vidres, un per un; sota la música
passa Presley vestit de cloroform.
Màrius Sampere, L’home i el límit (1968)

Hem sentit la necessitat

de trobar-nos per dinar.

Cadires, estovalles, gots, coberts,

licors, cervesa, vi, cafè.

¿On és el menjar?

Aquí ve, prefabricat, sucós, industrial.

Les patates fregides

fumegen pudors olioses.

Esbudellem el pollastre a l’ast.

Diem:

és necessari que ens reunim per menjar.

La sobretaula posterior

es barreja indiscriminadament

amb la xerrada anterior.

Cridem:

és necessari que ens parlem per reunir

l’experiència, el desordre i l’amistat.

Però allò indispensable

en una reunió semblant és una taula:

sens dubte, ha de ser rodona.

Les taules rodones

ni ens separen ni ens ajunten,

ens fan igualment imperfectes.

La distància entre nosaltres

i el centre de la taula

no es mesura en radis

freds, rectes, equidistants,

sinó en incalculables voltes.

És una serp que es mossega

la cua violentament,

el perímetre corb

de fusta o plàstic.

Discutim:

Kerouac, Godard,

Buckley, Biedma.

Encara hem de decidir

de què serveix aquesta vida:

aquest cercle restarà inconnex

¿sempre?

Som esferes amb una òrbita

fotudament marcada:

¿dictada pel destí?

¿signada pel demiürg?

¿o regida per l’atzar?

Pensem que pensem

i ens oblidem de viure.

Somiem que somiem

i ens despertem sense saber res.

¿Som Cuang Tzu

o una negra papallona?

Divaguem:

la Memòria és una maquinària

termodinàmica recicladora de passat,

disposa d’esvelts engranatges

escuracervells de butxaca

i genera música insonoritzada

per a camaleons

i espècies no registrades.

Manufacturem:

records idealitzats.

Bebem:

els ulls brillants d’ira rodona

escupen espurnes incendiàries

de tabac i conyac.

Vòmit furiós alcohòlic etern

etílic retorn messiànic pulmó.

Païm rodem giravoltem

circumval·lem glatim centrifuguem

digerim.

Ens hem vist obligats

a retrobar-nos per sopar:

aspirines, cocaïna o bicarbonat.