Índex
Títol
Contingut

Àngels sense cor

Selecció

Vicent Sanz

Dístic

Primera publicació: desembre 2000

http://badosa.com/p072

ÀNGEL DE LA CIUTAT

Ales asclades, marcit cabell greixós,

arriba l’àngel bleixant ciutat endins.

Rònec de trets que foren fins,

de cuir i sorra, en porta els ulls de gos.

Figura esclava de temps tancat i asfalt,

pidola essències, recerca cuixes blanes,

només hi troba la idea d’ombres nanes,

mirades buides a cada cos malalt.

Guaiteu si tapa el seu manyoc sangós

fent la ganyota per tristos i aspres vins

que hagué de beure sortint dels seus confins:

perversa verge sense diví redós.

CIUTAT SEGURA

Extàtica la boira de la tarda,

la ciutat declina, lentament,

cap a la presència multiforme

dels punts dispersos de llum.

I en compartiments estancs,

hermèticament separats,

vegeten les intimitats desertes,

interdesconnectades, autodesconeixents.

Tot sovint, les intimitats

se superposen com en paquets,

sense arribar mai a tocar-se:

és una ciutat segura, molt segura.

Quina tendresa llunyana de llumets

mentre a fora el temps corre vertiginós

enllà de la nit sense estels, despreocupada,

tan plena de petites buidors, serena.

MARBRE A LES COSTELLES

Hi ha les nostres màquines,

els nostres alès mullats,

la gent que s’arrapa pel carrer,

els dies que roden implacables.

Hi ha marbre a les costelles,

sensacions capil·lars, besllums dins l’ànima,

ombres embrutides i cuirs negres

batent-se contra el vent.

És la selva que retorna com un crit

dins el cor de la pètria nit,

enllà de les botigues de beguda,

de l’estable per a encontres fortuïts.

És la rauxa dels sons desllorigats,

de la insistència de l’oblit marcat,

de les angoixes condensades

i les ganes de viure a mossos.

És el salvatgisme subjacent a tot,

el somriure estrany que se t’escapa,

el desig de posar el futur a les venes

i aquesta inconsistència impertinent

del que anomenen realitat oficial.

Només em sadolla la teva sang.

UNA FAM IGNOTA

Dos dits recolzats sobre els muscles,

dos altres dits sota les barres:

l’objecte sota pressió

ets tu, i els dits que fan palanca

corresponen a una força

superior, freda i estranya.

Malaguanyat peó de plom

entre les legions del sud:

una fam ignota t’empeny

a deixar-te fer aquests miracles

i l’alçaprem en un moment

t’arranca el cap com un trist tord.

Te n’hauràs de sentir feliç,

ací escapçat i viu encara:

ja no necessites pensar,

des d’alguna ciutat llunyana

hi ha algú que decideix per tu

i això és el que cercaves.

És la vida del Nord que et crida.

CALZE DE SOBRES DE GOIGS

Braços oberts, cames obertes,

els peus límpids xipollejant:

la vida té aquestes oportunitats

per elegir amb llibertat.

Heus aquí la via plena,

que davalla o se’n surt,

sempre per dalt del cap del riu,

deixa la ciutat i se’n va lluny.

Heus aquí el seu luctuós alè,

boirina enganxosa a la pell,

al cor, sutzura existencial

que conviu amb els oblits.

Pot ser un diumenge de matí,

que no hi ha feina a la factoria,

que poses els peus en la frescor

que raja entre la multitud de colors.

Hi ha meravelles que no es paguen

amb diners, visions al·lucinògenes

de la felicitat assumida ran de la claveguera

d’aquest riu merdós on ets, ara.

Però la vida sempre té lenitius

per a les teves venes, compensacions

satisfactòries que et faran sentir

una persona diferent entre la dula.

I ets ben bé en aquest lloc

meravellós, que es mou sota els teus peus

amb una incerta vitalitat que fuig

com abocant-se, com perbocant-se.

Abans de l’horitzó, metal·litzada

sota el teló de la llunyania infesta,

s’aixeca senyora assedegada de refrescs

la ciutat que s’empassa aquest riu,

aquest malalt davallar de diumenge,

aquest calze de sobres de goigs,

que et frega i t’erosiona els peus.

Noia: percep-ne la seva flaire.