Índex
Títol
Contingut

La negra neu

Selecció

Josep Planaspachs

Dístic

Primera publicació: octubre 2000

http://badosa.com/p065

CAMINO PLE DE DOLOR PER PLANURES

silenciades i potser em rebran,

hospitalàries, busques de tenebra,

les ombres estirades d’aquests arbres

encara sense nom. Allargaré

aquest camí, amagaré la mà

dolorida, talment un sac ple d’ossos,

davallant a la fosca inconeguda.

Amb parteratges malverso els camins,

però jo, que conec la immensitat

furtada, m’esglaio davant el teu

terrífic, impassible, impensable

destí, ¡oh, roda-mare!

NO EM PUC DIR HOME

si m’envolta la neu,

si més no una pluja apegalosa,

físicament astuta, que l’atzar

encoratja, congela, dignifica.

La brutícia ha malmès la glòria dels colors

i ara és negra fins la neu,

ara és negre fins l’espai,

negra l’illa,

també negre l’home nu,

negre l’instant, negra la neu.

No em puc pas dir home

si no hi sé veure,

més enllà de la negror, car

sóc tot allò que tu mai no entendràs:

sóc brau que a la cursa s’esvera,

posseïdor de màgia, barbat, llamp de paraules

quan no hi ha temps.

Jo sóc el mot bastard. Feixuc, esclau, viuràs

sota el pes de memòries lligades al meu fat.

Jo sóc el món: res no hi ha sinó res.

—Cal que corris, que corris fins a l’esgotament.

LA NEGRA NEU DAVALLA.

Se t’ha acabat la por, se t’ha exhaurit el temps,

se t’ha esmolat la roda, se t’ha menjat la neu.

Ets sol a l’erm paratge

i a prop teu ja no hi plou.

Quan alces la mirada,

el dia es fon; la nit,

somorta i lleu, escampa.

Ets sol dins tu mateix

mentre la negra neu

t’és ben dolça mortalla.

La negra neu, el teu mirall:

són hores de gel, de borrasca.

Mentre se’t fon la blanca neu,

mentre la negra neu davalla.

¿D’ON VE LA TRISTOR DELS DITS

aferrats a la sorra fugissera?

¿D’on ve el plor de les mans

deformades pel bram de la conquesta?

¿D’on ve la sentor dels cucs

ennegrits, envellits dintre les caixes?

I diu l’home boig:

aniré a l’illa,

jo vull respirar

els clams de conquesta,

beure, menstrual,

el calze de sang,

endegar recerques

com si fos aquesta

l’última vesprada.

La mare s’allunya

i prop de l’eixida

rebutja la dalla.

—Torna, Forané,

de la font gastada.

EN FORANÉ, LLAMINER,

ve del sud i viu al nord.

Els braços muts,

llavis feiners

i estris feixucs.

Calamarsada, mirall

trencadís que se li enlaira.

Forané astut, galàctic,

universal, el penell

de conquesta giravolta,

creix, defensa el seu domini

tardorenc: el forat negre

fuig de l’exili, balmat.

En Forané es treu les calces,

roges de tant fornicar

a l’extrem de l’illa, sol.

Sol s’entrapa i sol ho vol.

Certament, ¡com n’és de bo

fer-s’ho amb pedres i una roda

que xerrica i fa vessar

la sang que mulla els camins,

els esquerps miralls que dormen

dins les gomes d’esborrar!

El globus s’infla, tossut:

la por i el globus fan pum.

Forané, és massa d’hora

i el teu coll no vol embuts.

LA SANG S’ESGOTA, INNÒCUA,

fuig d’aquest present estrany.

Imprecises columnes que no sagnen,

uns tapissos informes, en suspens,

del revés a la sala, que no sagnen,

guardians impertèrrits que no sagnen,

la immensitat mai pura, ¡oh, la mare

que no menstrua!

Malson esclavitzat dins l’úter magre

o record tan fugaç que ara revé

i nafra el pensament on amaràvem

grumolls de sang.

Forané, mira la sang

que pel seu forat s’escola

—immaculada, fugaç,

contaminada—, el vit

furient que s’entreforca,

s’endinsa sense rancúnia

enmig de les cames balbes.

La sang se t’ha esborrat de la memòria

i no pots deturar la correntia

del líquid impensable, l’hemorràgia

tan viva dels sentits, tal com si fos

el regne imaginat que em plau descriure’t

amb molt d’odi, commòs.

¿PER QUÈ EM SEPULTES FIT A FIT, INSTANT?

Saps bé qui sóc, on sóc i per què hi sóc.

Vas fer-me veu i només vols silenci.

¿Per què m’esguardes fit a fit, instant?

La marmessora em va prometre un bell

taüt dins la caverna.

¡Com n’és de lluny, el camí de l’albada!

¿No veus el corriol sec, rost, perdut

dins la immensa tenebra de la llum?

—Puja, aferra-t’hi, brama, escolta’t,

¡oh tu que vas vers ell, pou de silencis!

¿Arribarà la llum a transformar-te,

a fer-te nus, espasa sense fel

ni espai ni odi? No, no vull saber-ho.

Per demà sols em resta l’inrevés

d’aquesta roda, pensar que potser

no cal negar la neu que t’ha nodrit.

¡Com n’és de lluny, el camí de l’albada!

¿Voldrà l’espai perfer-se, dormitar

altre cop tot sentint cançons illenques?

¡Com n’és de rost, el camí de l’albada

imaginària!

ELL TÉ TOTA LA POR ARRAULIDA

dins d’un lleu rellotge de sorra.

La deixa anar de mica en mica.

Així, a l’illa els morts són pols

que es transmuta, com si la roda

perdés la sal, perdés la sang

menstruada a can Forané.

—Vine, sorra que seràs pedra:

jo et bastiré damunt les tombes

eternals del silenci.