Índex
Títol
Contingut

Mossegar-se un ull

Joan Josep Camacho Grau

Dístic

Primera publicació: juliol 2000

http://badosa.com/p057

Part I: Jazz Gurú

Se nos está muriendo el jazz, la música despreciada y amada. Humana. Mágica. El oscuro milagro de este siglo. La gran creación del negro de Norteamérica.
J.M. Fonollosa, Ciudad del hombre: New York

Hipsters y beatnicks comparten las siguientes características: marihuana, jazz, no mucho dinero, y un sentido común de que la sociedad es la cárcel del sistema nervioso.
Norman Mailer, El negro blanco

BLACK BIRD

De la mateixa manera que el ionqui

mor

per inacció

quan els òrgans se li queden rígids i

els intestins

obstruïts,

el tel del neguit m’ha recobert

l’estómac,

paralitzant-me,

palpitant-me,

com si una banda de free-jazz

interpretés

la cançó de l’angoixa

dins el meu cos

en descomposició,

com si Charlie Parker s’hagués xutat

heroïna

a la boca i

el seu saxo ple d’orificis,

punxades metàl·liques,

sués

drogues

de sonoritat clarivident i,

a ritme de be bop,

em digués:

—Tots duem desesperació a l’interior.

Improvisa.

LA CANÇÓ D’AMOR CRUENT D’ELLA FITZGERALD

vestit de plom dur, nocturn i noctàmbul

guants de seda negra, crua ceguesa negra

una cicatriu porpra creua el seu rostre

la veu nacrada de droga melosa

la cara es contreu gelosa, alcohòlica

llargues cames de traïció sensual

la boca cruel nafrada de fúria

gastava mirada de mort prematura

el revòlver va escupir metralla

brollava sang a dojo com un gos

EN LA MORT DE MILES DAVIS

Mentre sopàvem em deies:

les ombres s’allarguen

cruelment darrere nostre

com si la nit dels ganivets llargs

retornés de la mateixa manera

que les ones i les monedes falses.

Llavors enfilàrem el carrer Narodni:

em recordaves que els punyals

sortien dels ulls talment

com en els còmics que llegíem

i que l’amargor s’havia convertit

en un holocaust de xancres duríssims

com les pedres i les làpides

del cementiri del gueto jueu.

Arribàrem al club Reduta:

m’insinuaves a través

del dens brogit del jazz

que tot cau pel seu propi pes

a la boca d’un forat negre

absorbidor de cucs temporals

que ens engoliria promíscuament

per escopir-nos al fons d’un taxi.

A l’hotel ens carregàrem

el baf d’alcohol

a l’os de l’esquena:

miràvem la retina oracle

i em col·locares una corona

platejada d’unicorn

sota la llengua

perquè l’horror

del petit traspàs diari

fos com una lleu nota

d’un psalm inacabat

del trompetista suprem.

Part II: Cacofonies

El destí és una taula

on posar-hi el pa i el vi.

Enric Casasses, trobador punk

Sense els premis, les úniques notícies literàries que hi haurien serien les necrològiques.
Joaquim Molas

L’ENGANYAMARITS

Digueu-me una certesa:

d’aquí cent anys serem morts.

Digueu-me què és ser poeta:

poeta no és ser com tu,

els poetes ens autoenganyem,

de bellesa o de mal de segle,

tu et desenganyes de la vida

i et dediques a batre ous

fora de la faixa de cuir.

Digueu-me un engany:

ens encanta viure perillosament

i menjar truites sadomasoquistes

a l’hora del bondage.

NINGÚ

Sols i dolç, poligrafiem

polisíndetons de poliéster,

ecos polisil·làbics políglotes

i pots cabalístics polihomèrics.

Polim clus: clots, rims i rots,

propis de policastrats

d’excrements polipoètics

exportats de la Polinèsia.

Liposuccionem la femta

de les mosques polièdriques

que porta a la fecundació

polispèrmica per polimatia.

Polifem jocs de mans

per parir polipoemes

polisèmics perfectots

que no menen enlloc.

EL RAPSODE

Poeta fals, ple de fel al capell,

d’insondables gràfics al fi fardell,

que surts a la palestra tou, mesquí,

per suplantar el càrrec de botxí

de cerimònies fecals, immundes,

on imites les veus de ments fecundes

amb permís del melic discursiu

acrític afònic inexpressiu.

Bard xop d’induració cerebral,

pròpia de fals profeta espectral

que arregla el món amb l’expiació

pública de mots de vexació

i vertiginosa mortalitat,

que ha oblidat la radicalitat

de l’esquizofrènia i l’antull

somàtic de mossegar-se un ull.