Índex
Títol
Contingut

L’últim somni de Calinira

(Filla de Nereu i una de les Nereides)
Una gestació de poemes

I. Les valves de la petxina

Victòria Mengual

Dístic

Primera publicació: abril 1998

http://badosa.com/p018

Entonces, obedeciendo a una llamada que ningún otro hombre ha escuchado en la mar, una llamada tan aguda que estremecía los tímpanos, treinta, cincuenta, cien, una multitud de ballenas y delfines nadaron veloces hasta casi tocar la costa, para volver con mayor velocidad aún y estrellar sus cabezas contra el barco.
Luis Sepúlveda, Mundo del fin del mundo

PRELUDI

Els poetes són morts.

Expirant els últims mots

en el llit morent.

Cada petjada s’esquinça

en els graons que gesten la tinta.

Les matinades neixen

i l’espiral no s’acaba;

ja no dormen en el ponent.

Es gronxen en les ales

dels déus dansaires;

les nines dels ulls agosarades

i el somriure del boig

fugint de les dents blanques.

Ja no juguen en els parcs

dels vells i criatures.

Els poetes són morts.

Els poetes són morts.

CONVERSA DIGESTIVA DEL POETA

I l’ona.

Assassinat pel cel,

un pas rera el retruc

cansat de cada dia.

Els meus rínxols de joia

erupcionen en l’aire.

I l’ona se’ls enduu.

Promesa carnal dels llavis

que es tanquen inquiets

esblaimant l’entorn.

Roig que crema perjurant

el pacte de l’infernal bes

que se’n va de sobte,

sense temps d’assaborir-lo.

El corall vermell et batejà

i en cada petjada fugissera del temps

jo volia atrapar-te —i devorar-te—.

(Crespant la cua

t’estimo.)

Sota l’aigua,

en la ingravitació dels mots,

zigzaguejant el corrent

entre el frec dels cossos.

Amarat de tu, penso

quants cops he tingut aquesta ànsia

de voler-ne més,

sense sentit.

La solitud del Poeta

es transforma en quelcom inabordable:

els teus llavis humits

abasten la dolçor de la son.

Pinta el meu nom de violeta en el fang.

En cada batec de l’ànima

t’empasso, balena enorme.

EL CRIT DE LA BALENA

I si el meu seny es priva de signes il·lusoris
dins l’impossible visc ardit.
I un dia, en llur follia, els savis hiperboris
diran que aquest peix no ha existit.
Josep Carner, Nabí

L’enorme cetaci emmetzinat

commogut pels trèmuls moviments

d’un tímid cavallet de mar.

Què preval?! —us crido a les orelles,

us crido i la meva veu es dissol,

us crido en litres de mots,

us crido.

No hi ha llauna de conserves

on càpiga una petita balena

si no és trossejada.

Però les ànimes no es trossegen.

La fúria del mar

en els meus ulls.

Cerco l’odi

en aquest mirall que sóc,

monstre silenciós que,

vagabund,

(condemnat per la lluna)

canta les cançons més tristes.

L’aquari és el poema vivent.

Tots en sou culpables.

El meu alè d’entranyes profundes

—el whisky rosegat—

és un pètal que, intrínsec,

crema la teva galta.

Com whisky rosegat.

Ningú, però, no malgasta el temps amb paraules.

En l’insomni vaig vomitar

(sempre s’asseuen a mirar-me,

com passo, l’embranzida

dels meus cabells rebels)

sorres de verd indigest.

El joc és difícil.

Només hi ha que ulls abrasadors

quan escupo l’essència: l’aigua.

Malparits!

Claveu-vos els arpons

allí on us càpiguen.

L’ombra talàssica,

reflex pausat dels records.

On són els arponers?

Mots invisibles

entre el fum del tabac,

perdent-se en l’eterna ignorància.

No sabeu res de mi.

Només algun capità boig

m’ha conegut les entranyes,

quan l’obsessió i l’alcohol

s’han begut l’enteniment.

No hi ha temps a l’oceà,

hi ha permanència

entre el fum del tabac

i la investigació científica.

No hi ha temps per les ànimes,

hi ha la totalitat.

I vosaltres, submergits —ridiculesa!—

en l’efimeritat de la terra,

entre obsessions d’alcohol

i fum de tabac dels mariners.

On són els arponers?

La por i l’odi es mesclaven llavors

i naixien alguns capitans folls.

Submergits!

Jo no predico veritats,

no hi ha temps.

DANSA I MORT

Calent en els teus dits

m’assec en l’agradable embriaguesa

dels indelebles minuts on brotar

i crear-te un petit aquari que detestaràs.

No és l’amor; és la duresa de vestir

la Lluna Plena —la carcellera de l’angoixa

de teles blanques,

que em deixin mirar-la

sense haver d’obrir els ulls.

A cada cantonada.

A cada cantonada frenètica

s’esdevenen els passos rars

—no els trobo;

no pas sentint-t’ho dir així—.

No és que jo sigui intel·ligent

no fa falta per córrer

entre les cantonades.

Però em busques

com si fos un peix, nàufrag,

sense cabells.

Arrissant la cresta

amb el batec del llom esqueixat,

neix la cua

i coneix la superfície

esclatant el càstig.

Rabent, em fueteja;

però el que realment em dol

és veure’t dormir.

(El meu ésser

necessita el constant i trencadís

senyal de la mort.)

A cada cadàver el silenci.

Com si realment fóssim honrats

fugint de les paraules.

(Que covards!)

Les runes dansant entre algues.

El temps no s’escolta

als pulmons dels dofins,

corrent en l’aire

fingint que tot és mentida.

A cada cadàver la condemna,

el preciós testament

que tu, balena, engoleixes

amb l’aigua.

(Jamais de la vie)

Ebrietat confosa en l’aire

—no et deixo ni per un moment—

en la dansa tots dos,

inútils, i jo crido

—jamais de la vie!—

(és la nau indigna

de l’estupidesa).

Tots dos, nusos copulant.

I jo en faig cristalls

de sal oxidada.

Érem en el curt bramar

de les ones voluptuoses.

Tu i jo, vivint junts

un esclat d’escuma fuent;

l’inici del poema.

I tu, tan teva,

mories de pena.

Les meves mans

eren cargols marins

esmunyint-se en el crit;

salivejant aigua de mar,

talment abocant l’ànima.

I vaig veure les dues valves

de la petxina.

Però ah!, tu, tan teva,

mories de pena.

De cap.

L’acte obstinat del suïcidi:

la consciència desperta

el sentiment i el pensament —atrapats—

en la carcassa marina del cetaci.

Conec el capità del vaixell.

Maleït sia!

Els conec tots,

tots els capitans i mariners

—els del peix florit dins els ulls—.

Tot els que saben amb ràbia

i acompleixen la ruta.

Però tu, animal embriac

no mors sola.

Jo t’espero brunzent l’aigua

com dards clavant-se

en el blau somort de l’Atlàntic.

No més mirades negres.

La fi sorgeix en els extrems muts,

folla i inarticulada.

No, no és cap naixença.

És el suïcidi. El meu.

Antropofòbia latent

sobre el cos lluent

(volum negre que, surant extàtic,

es desfà com una taca malèfica

envoltada d’oceà)

d’una balena morta:

el Poeta.