Índex
Títol
Contingut

L’últim somni de Calinira

(Filla de Nereu i una de les Nereides)
Una gestació de poemes

II. El cant de Calinira en el somni

Victòria Mengual

Dístic

Primera publicació: maig 1998

http://badosa.com/p018-2

No pas com si fos veritat

Calinira somniava.

I les balenes havien conquistat el somni.

Els velers es perden en el naufragi.

Sagnen quatre onades.

La inèdita crida de la llibertat.

No són fulles intrèpides

(el cel negre

i l’aire desfent-se en la mort:

són mans).

Quan et submergeixes em recordes

aquells vaixells oscil·lants

i l’olor del viatge

impregnada al port.

(Megaptera Novaeangliae)

Suara, el vagit t’estreny

i els músculs i els dits et fan mal.

Com si els cucs subterranis

circulessin per dins teu;

ah!, tremoles.

Tan simple i tan obscur,

només intentes cantar

a la improvisació de les melodies.

Breach.

Explosió de força

en l’inconcebible pes.

Cridant amb el xoc del cos,

inexpressable missatge mut,

incapaç de parlar.

Per què?

No calen les paraules.

Però t’arrelen a l’estómac, íntimes.

I les he vist nodrir-se per regnar

per damunt de tot.

No calen; i així i tot creixen,

esbravant els murs,

ferotges;

i sembla que la panxa hagi de ser

una enorme cicatriu.

Et veig ondina de sal,

immòbil i pacient.

L’espai enlluernador,

vast silenci que omples de sons

—part del meu ventre—

t’amara suaument.

Somrius en el plaer

del secret dels teus ulls.

Els poetes moren

quan aprenen a nedar.

I enyoraran l’engany

(morts);

saben que han perdut la poesia

—dèbil embolcall del qual es desfan

en llançar-se a l’aigua—.

Morts, morts.

Morts?

L’eternitat no és humana;

però el suïcidi és etern.

Temporades a l’infern

—encontres amb la balena—.

Tots en el meu ventre

i en el meu son,

buscant l’equilibri.

Morint per sempre.