Índex
Títol
Contingut

L’astrolabi de l’astronauta

Pau

Mercè Molist Ferrer

Cop de gràcia

Primera publicació: març 2005

http://badosa.com/n215-05

Hi havia una vegada un nen que es deia Pau. Pel nom i per la gràcia del seus rínxols, tothom se’l mirava esperant veure un llac profund.

Una nit. En una habitació d’hotel, en Pau es va posar a plorar. Plorava i plorava com mai no havia plorat, bramava, cridava desesperat, s’estirava els cabells i la cara en un rictus d’arrugues i pell vermella, ulls i punys apretats.

I encara ho faria si no arriba a ser per una nena que dormia a l’habitació del costat i venia a veure què passava. Amb posat trist, s’hi va acostar, va seure amb ell, a terra, els peus descalços.

Fluixet, li diu:

—Què et passa?

—Que vull dir-me Guerra.

—Si vols, jo et diré Guerra.

—Sí, sí que ho vull.

—Perquè... el punt mig no el saps trobar?

—Vida. Es diu vida.

—Doncs viu-la amb mi.

I així va ser.