Índex
Títol
Contingut

L’astrolabi de l’astronauta

Noblesa

Mercè Molist Ferrer

Cop de gràcia

Primera publicació: gener 2005

http://badosa.com/n215-03

Ballava tan suau com foc d’una espelma. Ballava pel rei, que estava malalt. Entre ella i el rei corrien energies. Tot sense paraules, només amb la dansa.

Enmig d’envejosos i conspiradors, ella l’estimava. Ballava pregant que ell es posés bo. I l’embolcallava. I es posava bo. I després ja no. Somnis d’espiral i dir el nom de Bella en cada sospir. Bella, anhel de pau. Bella, meva força. I anava a pitjor.

Contents per poder repartir-se el regne, barons i vassalls no s’hi escarrassaven. Ai, mira, que trist. Aviat s’haurà fos. Els metges no saben com arreglar això. Deixeu-me plorar, cridava el rei trist. És la meva vida. És raó d’estat, li responien. I plorava més.

Bella va fugir una nit d’estrelles al Bosc de la Font. Deien que hi vivia una dama sàvia. Pregunta-li a ella, per amor al rei. I d’entre les branques, de cop apareix. Bella li explica tot el seu dolor i ella somriu. El rei us estima però encara no sap que no hi ha pecat en unir un rei i una ballarina.

—El voleu salvar?

—On és el remei?

Amb les papallones. Busqueu-les pel bosc i en trobareu una de color d’or. Enceneu un foc i ella vindrà. Parleu-vos a vós en veu no molt alta, expliqueu la història del rei que plorava i mireu què passa.

Bella així ho va fer. I la papallona, trista pel seu rei, va córrer a besar-lo. El rei va notar el bes quan dormia, que li va semblar bes de ballarina. Va buscar-la arreu, pujà al cavall després de tants mesos i es va endinsar al Bosc de la Font, on ella dormia. La resta és inici.