Índex
Títol
Contingut

L’astrolabi de l’astronauta

Astronauta

Mercè Molist Ferrer

Cop de gràcia

Primera publicació: desembre 2004

http://badosa.com/n215-02

Jeia, acartronat, empresonat, estret, compactat, al lloc que li pertocava a la càpsula espacial. Mig dormia. S’havia desvetllat. El moment just de notar que estava despert i no hi havia forma de tornar-se a adormir.

Endormiscat, el cos encara sedat. No tenia esma d’aixecar-se i començar més d’hora les tasques habituals: mirar els aparells de la nau, els experiments en marxa, fer una estona d’exercici, esmorzar davant la finestra gran, que s’obria a l’univers.

En Joanet jeia, desvetllat, a milions de quilòmetres de casa. L’únic despert era la ment, que rumiava i rumiava i donava voltes a les petites coses, les més qüotidianes. Guspires que, sense avisar, encenien guspires noves, associacions mentals a la velocitat de la llum, salts quàntics en un vas d’aigua.

I ja no podia parar. No en aquell ambient estrany, per molt que s’hi hagués entrenat. En Joanet, un noi senzill, encara havia de repetir-se, un any després de l’enlairament, que allò era real.