Índex
Títol
Contingut

L’astrolabi de l’astronauta

Arbre

Mercè Molist Ferrer

Cop de gràcia

Primera publicació: novembre 2004

http://badosa.com/n215-01

De cop, una cosa va brillar, allà baix, a la vall. Just on havien parat abans. Brillà i fugiren totes les penes. «Són soldats?», preguntà ella. Van donar-se la mà. El raig de llum es distingia en ple sol de la tarda. A la nit, es va apagar, però vetllaren fins al matí, que retornà.

«Deu ser un tros de vidre trencat.»

«Potser un diamant?»

«Potser una trampa?»

«Podem fugir d’aquest misteri...»

«O mirar qui ens fa senyals.»

«Nem-ho a mirar.»

I van baixar. Desfent camins fets feia hores. Els ulls alerta, esperant veure fletxes i espases si no eren llestos. Així arribaren fins aquell arbre. Miren a terra i no veuen més que el tot que hi ha. «Tu mira aquí, jo miro allà.» I van mirar i remenar. Fins que ell, sense esma, va mirar amunt. Entre les branques de dalt de tot, hi havia un penjoll.

Germà i germana van estar estona mirant amunt. No veien forma de pujar. Hi tornaren l’endemà, i l’altre, i l’altre, fins que aixecaren una casa just sota l’arbre. Però el fat volgué que, un dia gris, per allà passessin dos soldats. Un d’ells, en veure’ls, va cridar: Són els traïdors!

Deu anys van ser a la presó.

Deu anys per dir que el rei no és déu i déu no és rei. Quan van sortir, van tornar a casa. L’arbre era quasi mort. Una planta l’abraçava i l’assecava. Van mirar a dalt, al cim, i un crec trencà la branca prima, sense fulles, on s’aguantava el seu tresor, que caigué avall, en estampida.

Delicada, ella s’agenollà sobre la terra i el va rebre. «Germà bosc, germà arbre, germana aigua, herba germana, roques sagrades. Sou testimonis que prenem allò que ens toca. Que és el destí triat per nosaltres, quan podíem haver fugit a les muntanyes. Agraïm aquest present i us demanem que ens el deixeu sense cap mal.» Així parlà i així va ser. La joia era un diamant que els va fer rics per sempre més. Allà es quedaren i van plantar un arbre nou.

Res millor per aconseguir un objectiu que dedicar-se a una altra cosa.