Índex
Títol
Contingut

Mera suggestió

Fernando Sorrentino

Cop de gràcia

Primera publicació: juliol 2000

http://badosa.com/n083-ct

Els meus amics diuen que sóc molt suggestible. Penso que tenen raó. Com a argument, addueixen un petit episodi que em va succeir dijous passat.

Aquell matí estava llegint una novel·la de terror, i, encara que era ple dia, vaig suggestionar-me. La suggestió va infondre’m la idea que a la cuina hi havia un ferotge assassí; i aquest ferotge assassí, brandant un enorme punyal, esperava que entrés a la cuina per abalançar-se i clavar-me el ganivet a l’esquena. Així, tot i que estava assegut davant la porta de la cuina on ningú no hi podia haver entrat sense que l’hagués vist, i que, llevat d’aquella porta, la cuina no tenia cap altre accés, jo, malgrat tots aquests fets, estava del tot convençut que l’assassí m’aguaitava darrere la porta tancada.

Em sentia de tal manera suggestionat que no gosava entrar a la cuina i aquesta situació em preocupava perquè s’apropava l’hora d’esmorzar i es feia imprescindible anar-hi.

Llavors va sonar el timbre.

—Endavant! —vaig cridar sense aixecar-me—. És obert.

Va entrar el porter de l’edifici, amb dues o tres cartes.

—Se m’ha adormit la cama —vaig dir—. Podria anar a la cuina i portar-me un got d’aigua?

El porter va respondre «I tant!», va obrir la porta de la cuina i hi va entrar. Vaig sentir un crit de dolor i el terrabastall d’un cos que, en caure, arrossegava plats o ampolles. Llavors vaig fer un bot de la cadira i vaig córrer a la cuina. El porter, amb mig cos sobre la taula i un enorme punyal clavat a l’esquena, jeia mort. Ara ja més tranquil, vaig poder comprovar que, per descomptat, a la cuina no hi havia cap assassí.

Es tractava, com és lògic, d’un cas de mera suggestió.

Traducció: Daniel Jordà i Marta Rialp