Índex
Títol
Contingut

L’espai

Tomàs Asensio i Torres

Traumatropismes

Primera publicació: juny 1997

http://badosa.com/n009

De vegades miro cap a l’espai i, com faig quan estic enmig del mar, intento esbrinar on em trobo, a quina part de l’Univers sóc i quin és el meu rumb. I em perdo. I penso en la inutilitat de la meva pregunta que no té, avui per avui, resposta, com tantes coses no la tenen encara que potser sí demà.

Veure l’espai és com veure la vida, sempre canviant sense adonar-nos-en, dins la seva aparent quietud.

Quan miro amunt, estès sobre l’herba i cercant no veure gens del meu món, sento vertigen i fins i tot por. Em sento com xuclat per l’espai. Ben perdut. No sé si estic cap per avall, tort o dret o si vaig cap a la dreta, l’esquerra, pujo o baixo. És semblant a quan em submergia dins de l’aigua i em deixava dur amb els ulls tancats només per uns instants. Sempre els tenia que obrir sota l’impuls de la por i el no saber on era. Avui he tornat a mirar l’espai, estès sobre la coberta del meu veler. El seu balandreig afavoria la sensació de moviment i m’he sentit viatjant com un estel i fins m’he arribat a sentir suspès en el buit i no m’he interrogat on anava perquè no ho era d’important això. L’important era sentir-se part de l’Univers. Desenganxar-se de la Terra o més ben dit sentir-se Terra, Lluna, estel... i deixar-se portar prenent consciència de que això que pot semblar imaginació no és res més que la nostra estricta realitat.

I quan tu m’has parlat, de debò que ho sento, t’he maleït sense deixar-te d’estimar.