Índex
Portada
Dedicatòria
Pròleg
Introducció
I. L’incendi dels Pirineu
II. L’Hort de les Hespèrides
III. Els Atlants
IV. Gibraltar obert
V. La catarata
VI. Hesperis
VII. Chor d’illes gregues
VIII. L’enfonsament
IX. La torre dels Titans
X. La nova Hespèria
Conclusió
Sobre l’autor

L’Atlàntida

Jacint Verdaguer

Worldwide Classics

Primera publicació: abril 2002

http://badosa.com/p093

Excm. Sr. D. Antoni López

Muntat de tos navilis en l’ala beneïda

busquí de les Hespèrides, lo taronger en flor;

mes ai! és ja despulles

de l’ona que ha tants segles se n’és ensenyorida,

i sols puc oferir-te, si et plauen, eixes fulles

de l’arbre del fruit d’or.

Jacinto Verdaguer, Pbre.

Vapor transatlàntic Ciutat Comtal,
18 de novembre de 1876

Pròleg

Vingueren grans terratrèmols
i inundacions, i en lo curt espai
d’una nit l’Atlàntida s’enfonsà
dins la terra entreoberta.
Plató

Al llegir en un dels magnífics diàlegs de Plató que Soló anava a cantar el gran fet geològic de l’enfonsament de l’Atlàntida quan la mort, per malaventura nostra, gelà ses inspiracions abans de nàixer, los colors de la vergonya em surten a la cara i em sento caure de les mans mon petit llibre, convençut de que sols a l’escalfor del sol de Grècia podia escriure’s, vora les mateixes antigues fonts de la tradició que les ruïnes dels pobles, l’oblit i el descreïment han estroncades.

Ara, al traure’l a llum, veig amb recança quant sumptuós edifici hauria sortit d’eixes hermoses pedres, si haguessen caigut en una mà mestre, i que hi hauria terra de sobres per aixecar-hi un roure en l’endret a on he plantat aqueix reboll, que encara que reboll com és, anyívol i mal arrelat, me costa més que si l’hagués regat amb sang de les venes.

Era en les primeres volades de ma jovenesa, i per lo tant més perdonable, quan, poc satisfet de mes cançons i corrandes, gosí posar les mans en aqueixa obra, arraconat com vivia en un mas de la plana de Vic, sens haver vist més terra que la que s’obira des d’un merlet de les serralades que l’enrotllen, i coneixent la mar com si sols l’hagués vista pintada; mes açò i mon poc seny me posaren la ploma a les mans; altrament mai m’hi hauria arriscat. Mon apartament dels grans centres i ma falta d’experiència literària, i, més que res, l’espectacle sempre nou de la naturalesa, que amb les coses més petites dóna imatge de les coses més grans, me feren pendre el vol a la bona de Déu, sens adonar-me del poc delit de mes ales. Les antigues cròniques de Catalunya i d’Espanya, de que m’agradava escartejar sobre tot les primeres fulles, m’ompliren la fantasia d’aquells fets que, de tan llunyers i embolcallats amb la calitja dels temps primitius, la història va oblidant i perdent-ne el compte, i en una obra ascètica de Nieremberg llegí per primera vegada, entre els grans càstigs amb què Déu ha flagellat la terra, l’enfonsament de la que tants savis geòlegs i botànics veuen jaient al fons de la conca de l’Atlàntic.

A l’ombra de sos tarongers, que enciseres me semblaren les Hespèrides, amor de l’antiga Grècia, que feren sospirar tan dolçament les lires de sos poetes! Que esgarrifós lo Pirineu entre les flames, però que temptadores i belles les ones d’or i plata que de ses foses entranyes regalaren! Que gran Hèrcules allargant amb lo sepulcre de Pirene la cordillera a què ha dat nom, batent a colps de clava els gegants de la Crau en la Provença, atuint a Gerió i al líbic Anteu, esparverant les Harpies i Gorgones, i, en son darrer treball, esportellant la muntanya de Calpe, tanca del Mediterrà, i abocant-lo com un riu en la veïna Atlàntida, aqueix pont llevadís que Déu trencà per incomunicar en èpoques de corrupció els móns, tornats a unir en lo més hermós dels segles moderns pels titànics braços de Colon

Aqueix, aterrant les columnes del Non plus ultra i esqueixant la cortina de la Mar tenebrosa, me semblà la més gentil corona del poema que amb massa coratge gosí empendre, començant-ne d’escriure els primers cants.

Cent vegades volguí recular, com qui entra en una balma esglaiadora d’on ningú ha escandallat los abismes; cent vegades deixí caure defallit lo món de mes pobres inspiracions rostos avall, i altres cent vegades, com Sísifo, torní a pujar vers l’alterosa cima el feixuc pes tan mal midat a mes espatlles de poeta. En eixa lluita terrible en què, vençut o vencedor, sempre era jo qui rebia les espurnes, una malaltia em féu deixar los dolços aires de la pàtria per les ones de la mar, no tan amargues per mi d’ençà que bressaven mos flairosos somnis, i amb càntics i música m’hi cridaven hermoses visions de jovenesa. Passaren falagueres o aterradores davant mos ulls enlluernats, i, caigudes les barreres de mes muntanyes enyorades, mon horitzó poètic s’eixamplà com un cel que s’esboira.

Vegí Cadis, la de cent torres d’ivori, Àvila i Calpe, que semblen dos gegants que acaba de despartir lo Mediterrà d’una arrambada, obrint-se pas entre llurs peus de marbre. Al ferreny Montgó i al cap Finisterre demaní ses llegendes mig oblidades ja, com los pobles que les dictaren, i al Betis i Guadiana records de les terres submergides per a on degueren allargar ses argentades cintes; orí davant les sagrades cendres de Colon, que des de sa tomba miserable, vergonyosa per nosaltres a qui regalà un continent, sembla guardar-nos encara la perla de les Antilles; voregí les Açores i altres illes atlàntiques, que, com a pilastres del gran pont romput, ensenyen encara el front ratllat pel llamp de la venjança divina.

Entre ells m’afigurí veure als Atlants alçapremar aquelles roques i esculls, llançant-los contra el cel, i amb brams i cridadissa pujar, caure, i amb los bocins de llur pelàsgica torre rodolar a l’abisme de les ones, i, no cal dir-ho, mon poema s’acabà per ell mateix, com una d’eixes petxines que cada dia, cansada de brunyir-les, la maror llença a la platja; i, bé o mal arrodonit, veu’s-el aquí.

¿Hauré deslluït i fet malbé aqueixes esbalaïdores tradicions, tresor de les centúries, escampat com les perles en les marines espanyoles? ¿Hauré esfullat aqueixes flors collides la matinada de ma vida en les valls i garrigues de la pàtria? Oh! si l’àliga m’hagués deixat ses enlairades ales, si hagués tingut la cadena d’or de la inspiració dels grans poetes, d’aqueixes perles, malaguanyades en mes mans barroeres, li n’hauria fet un collaret de sultana, i amb eixes i altres més ben triades flors hauria coronat son front de reina. Ara, ella em perdó si goso posar a ses plantes mon manadet d’espigolera vora les daurades garbes del camp, sempre assoleiat i beneït de Deu, de sa literatura.

Al despedir-me, fa poc temps, del mar, bressol de mes darreres il·lusions, tot assegurant los peus en los escalons del moll de Barcelona, poc esperava jo una acollida tan amistosa i falaguera per al poema que, en mal endreçat manuscrit, duia sota l’aixella, salabrós encara i fent olor de quitrà i algues marines. Poc creia que, aprés de llegir-lo una i moltes vegades en lo racó de la llar catalana, los propis lo mostrassen als estranys, amb una mà signant i fent obirar ses curtes belleses, i amb l’altra cobrint, benèvols, sos defectes i tares. A l’amor de mos compatricis, representants de la pàtria i de les lletres, més que a mon propi enginy literari, dec la feliç entrada de ma nau en lo port de la bona anomenada. Grans mercès ne sien dades a la institució dels Jocs Florals que li ha esbrossat i obert lo camí, a l’Excma. Diputació, que li ha obert los braços, i a tants periodistes, crítics i poetes que cobriren amb flors los brots sécs i espines de ma toia, i en ses ales les aixecaren tan amunt, tan amunt, que de part d’allà dels Pirineus, de l’altra vora de l’Ebre i afins, qui ho diria! de l’altra banda de l’Atlàntic, l’han obirada.

Avui, al traure’l a la llum per segona volta, he procurat donar a alguns de sos quadros los darrers tocs i pinzellades, i entre altres no sé si encertades addicions, hi afegesc, com episodi, lo chor d’illes mediterrànees.

Lo que si m’és plaent, i penso que no desplaurà a quants fullegen lo volum de ma tan reduïda com afortunada obra, és la traducció castellana que l’acompanya, bonic i primorós treball d’argenter, del qual no me’n deixa dir res la modèstia del qui ha de vestir també amb la riquesa de la llengua de Cervantes aqueixes pobres i senzilles idees. I aquí, per ben escaiguda final de pròleg i capçalera de L’Atlàntida, transcriuré la coral enhorabona de l’immortal autor de Mirèio, sols per honrar-me amb sos conceptes triats i bellíssims com tot lo que raja de sa ploma d’or.

J. V.

Carta de Frederic Mistral

Maillane, Bouches du Rhône
18 de juliet 1877

Moussu e noble mèstre:

Vène de legi atentivament L’Atlàntida, e vous mande tout-d’un-tèms l’espressioun de moun amiracioun la plus ardènto. Despièi Miltoun (dins soun Paradise lost) e despièi Lamartine (dins sa Chute d’un Ange), degun avié trata li tradicoun primourdialo dóu mounde emé tant de grandour e de puissanço.

Voste pouèmo magnifi me fai l’efèt d’aquelis animau espetaclous que li minaire trobon dins lis entraio de la terro, e que, reconstituï pèr la paleountoulougìo, nous revélon li mistèri ennega pèr lou Deluge. La councepcioun de L’Atlàntida es grandarasso e soun eisecucioun es replendènto. Jamai la Catalougno avié fourni uno obro que countenguesse en elo autant de pouësìo, de majesta, d’amplour, de forço e de sagesso. Li tradicioun li plus antico e li plus venerablo de la terro catalano soun aqui acampado, ourganisado e reviéudado em’uno versemblanço estraourdinàri, e l’imaginacioun emé la sciènci embelisson meravihousament vòsti supèrbi descripcioun.

O valènt troubaire, avès largamen tengu li proumesso que dounavias en estènt jouine. Me rapelle encaro aquéli bèlli fèsto de Barcilouno ounte vous rescountrère, umble estudiant, portant la barretino vióuleto, e que venguerias à ièu emé tant d’entousiasme e de gràci. Tóuti, me n’en souvèn, countavon sus vous: ¡Tu Marcellus eris! e avès au centuple realisa lis esperanço que la patria foundavo sus vous.

De tout mon cor vous mande mi felicitacioun emé mi gramaci. L’epoupèio soubeirano que venès d’enaura dins l’ideau apartèn, noun soulament à la Catalougno, mai encaro e subretout à la Renaissènço de nostro lengo; e lou Felibrige entié se glourifico din vostro obro.

Vous salude, bon e noble mèstre, e vous embrasse de tout moun cor.

F. Mistral

Introducció

S’encontren en alta mar un bastiment de Gènova i altre de Venècia i s’escometen en batalla. Sobrevé gran temporal i un llamp encén lo polvorí d’un d’ells, que, esberlant-se, arrossega també l’altre a l’abisme. Soldats i mariners se’n van a fons; sols amb prou feines se salva un jove genovès que, abraçat amb un tros de pal, pot prendre terra. Un savi ancià que, retirat del món, vivia vora la mar, surt a rebre al nàufrag; lo guia a un rústec altar de la Verge i tot seguit a sa balma, feta de branques i roca, a on lo retorna. Dies aprés, veient al mariner capficat mirant aquelles aigües, li conta llur antiga història per distraure’l del passat naufragi.

Vora la mar de Lusitània, un dia

los gegantins turons d’Andalusia

veren lluitar dos enemics vaixells;

flameja en l’un bandera genovesa,

i en l’altre ronca, assedegat de presa,

lo lleó de Venècia amb sos cadells.

Van per muntar-se les tallantes proes,

com al sol del desert enceses boes,

per morir una o altra a rebolcons;

i roda com un carro el tro de guerra,

fent en sos pols sotraquejar la terra,

temerosa com ells d’anar a fons.

Així d’estiu en tarda xafogosa

dos núvols tot just nats, d’ala negrosa,

s’escometen, al veure’s, amb un bram,

i, atrets per l’escalfor de llurs entranyes,

s’eixamplen acostant-se, les muntanyes

fent estremir a l’espetec del llamp.

Amb cruixidera i gemegor s’aferren,

com espatlludes torres que s’aterren

trinxant amb sa caiguda un bosc de pins;

i entre ais, cridòria i alarit salvatge,

ressona el crit feréstec d’abordatge

i cent destrals roseguen com mastins.

A la lluita carnívora i feresta

barreja sos lladrucs negra tempesta

congriada a garbí sobtadament,

i revinclades ones s’arrastellen,

damunt les naus, que cruixen i s’estellen

com un canyar dins esverat torrent.

L’espantosa abraçada més estrenyen,

i es topen, se rebolquen i s’empenyen,

acarades ses boques de volcans;

de l’hòrrida tormenta no s’adonen,

i escopint foc i ferro s’abraonen

a la gola d’abismes udolants.

Tal un raser de roures muntanyesos

en temps d’estiu pel llenyataire encesos

de l’huracà al ruflet devorador,

fa ressonar per conques i cingleres

plors i crits i grinyols d’homes i feres,

aspre gemec d’un petit món que es mor.

Ofegant lo brogit de la batalla,

un llamp del cel espetegant davalla

de la nau veneciana al polvorí;

se bada i roda al fons feta un Vesuvi,

mentres romp la de Gènova un diluvi

d’escumes, foc i flama en remolí.

Càrrega i nau les ones engoliren,

i amb elles los taurons s’ho compartiren;

de mil guerrers sols lo més noi roman;

entre escuma a flor d’aigua un pal obira,

i, quan lo braç per amarrar-s’hi estira,

altra onada el sepulta escumejant.

Mida l’abisme bracejant, i destre

ne surt muntat a un tros de l’arbre mestre

que gira on bé li plau com un corser,

i al terbolí es rebat de les zumzades

com vell pastor al mig de ses ramades

de banyegaires bous que abeura el Ter.

Los cetacis aflairen carn humana

que l’àliga de mar també demana,

fent parella amb lo corb; pertot arreu

l’escometen records del cataclisme;

a cada pas lo xucla un nou abisme;

qui el traurà de sa gola? sols un Déu.

Al cim d’un promontori que roseguen

les ones que a ses plantes s’arrosseguen,

fugint del món dolent la vanitat,

vivia un religiós de barba blanca,

de l’arbre del saber mística branca

que floria en la dolça soledat.

Llàntia un dia del món, al cel suspesa,

l’enlluernà amb sos raigs, i en sa vellesa,

com per més bell renàixer mor lo sol,

deixat havia el món i ses corones,

i nià com alció sobre les ones,

de sa infantesa falaguer bressol.

I quan de nits la tempestat brogia,

dant far als pobres nàufrags, encenia

la trèmula llanterna de l’altar:

i els qui amb ull ple de llàgrimes la veien:

—Ja som a port —agenollant-se deien;—

veu’s-e-la allí l’Estrella de la mar.—

Maria! ella és lo nord del jove tendre

que, sentint en son cor la vida encendre,

amb més coratge rema i més delit;

i al raig creixent de la celístia hermosa,

veu de més prop la terra somiosa,

com verge a l’ombra d’un roser florit.

S’hi acosta panteixant, mira i remira:

mes ai!, lo promontori que hi obira

sembla un penyal per l’ona descalçat:

recula esfereït, com qui entre molsa

d’un fresquívol verger, rosada i dolça,

ha vist un escurçó mig amagat.

Desviant-se amb molt greu de l’aspra serra,

cerca amb deler més planejanta terra,

mes son cor jovenívol no pot més:

en ses venes la sang s’atura i glaça

i, l’esma ja perduda, al pal s’abraça,

sentint-se caure de la mort al bes.

Mes alça al llantió l’ullada trista,

i a sa claror verda planícia ha vista,

per rebre’l, sos domassos desplegar;

rema d’aire i, de sobte, amorosides,

fins l’ajuden les ones, enternides

de veure’l tan hermós agonisar.

Gronxant-lo, com en braços de sirenes,

lo posen en blaníssimes arenes,

de joncs i coral·lines en coixí,

quan, com ull amorós en gelosia,

d’entre els cingles de Bètica sortia,

per veure el món, l’estrella del matí.

En lo sorral ou remoreig de passos,

i, oh santa Providència!, obrint-li els braços

lo venerable vell se li apareix.

—Vine —li diu—: al primer raig de l’alba

te vull acompanyar a la que et salva,

per qui la primavera refloreix.—

Un viarany que es clou entre falgueres,

los guia a un bosc d’alzines i oliveres,

del munt platxeriós turbant gentil,

on veu entre el brancatge que floria,

sota cortines d’heura i satalia,

d’un altar de la Verge el camaril.

Entra el nàufrag al místic oratori,

i, fent d’un aspre tronc reclinatori,

cau als peus de la imatge de genolls;

i per ses galtes tendres i colrades

pels besos del mestral i les onades,

corren de goig les llàgrimes a dolls.

Dins un esquei, frontera a la capella,

una celda es desclou, celda d’abella

entre els braços molsosos d’un penyal;

allà de fruit mengívol lo convida,

sobre jonça afelpada, encara humida

per la pluja batent del temporal.

Vora la mar semblava el cap de serra

lo mirador del cel sobre la terra;

un dia que rodaven pel bell cim,

veient lo vell al mariner pensívol,

lo crida a seure sota un roure altívol,

a on no arriba el salabrós ruixim.

I obrint lo llibre immens de sa memòria,

descabdella el fil d’or d’aquesta història,

de perles d’occident pur enfilai;

i el jove, per qui Europa era poc ampla,

de l’ànima les ales més eixampla,

com l’àliga marina al pendre espai.

De migdia amb sos raigs la terra envolta,

com vella els fets de sa infantesa escolta,

i el mar, mig adormit, aixeca el front,

tot barreja sa música al gran càntic,

lo vell semblava el Geni de l’Atlàntic,

mes son gentil oient era Colom.

Cant primer

L’incendi dels Pirineus

Exposició. Lo Teide. Espanya naixent. La veu de l’abisme. Invocació al Déu de les venjances. Naix un gran foc entre Roses i Canigó, fent pastura de boscos i ramades. La maça de Roldan. L’incendi abriga el Pirineu d’un cap a l’altre. Hèrcules s’hi acosta aprés de batre els gegants de la Crau, i d’entre les flames treu a Pirene. Eixa diu-li ser cap de brot de la nissaga de Túbal i reina d’Espanya, tot just destronada per Gerió, qui per segar-li millor l’avantatge, veient-la fugir a la muntanya, ha calat foc a ses boscúries. Pirene mor i Alcides li alça un mausoleu de roques a l’extrem de la cordillera, allargant-la fins a la mar. Regalims d’or i argent que dels roents cingles baixaren a les planes. Conflent i Portvendres. L’hèroe se’n baixa cap a Montjuïc, on s’embarca, prometent fundar una gran ciutat a l’abric d’aquella serra.

Veus eixa mar que abraça de pol a pol la terra?

En altre temps d’alegres Hespèrides fou hort;

encara el Teide gita bocins de sa desferra,

tot braolant, com monstre que vetlla un camp de mort.

Aquí els titans lluitaven, allà ciutats florien,

pertot càntics de verges i música d’ocells;

ara en palaus de marbre les foques s’hi congrien

i d’algues se vesteixen les prades dels anyells.

Aquí estengué sos marges lo continent hesperi;

quins mars o terres foren ses fites, ningú ho sap;

lo sol, però, que mida d’un colp d’ull l’hemisferi

era petit per veure’l a pler de cap a cap.

Era el jou d’or que unia les terres ponentines

i, cor de totes elles, com font del paradís,

los dava clares aigües a beure i argentines,

i en sos immensos braços dormia el món feliç.

Per ella es transmetien, com per un pont amplíssim,

d’un maig etern en ales, ses cries i llavors,

aucells de ros plomatge, de refilet dolcíssim,

dels aromers la flaire, cantúries i tresors.

Rei n’era Atlas, aquell qui de la blava volta

los signes a una esfera de jaspi trasplantà,

i del sol i de l’astre que més lluny giravolta

la dansa misteriosa i harmònica explicà.

Per ço, dels fills de Grècia la somiosa pensa

lo veia, com muntanya, tot coronat d’estels,

i ajupit, sens decaure, davall sa volta immensa,

servant amb ferma espatlla la màquina dels cels.

En gegantesa i muscles sos fills li retiraren,

mes com un got de vidre llur cor fou trencadís,

puix aprés que els reialmes i tronos revoltaren,

també el de Déu cregueren seria escaladís.

Mes una nit bramaren la mar i el tro; de trèmol

com fulla en mans del Bòreas, l’Europa trontollà,

i, despertada a punta de dia al terratrèmol,

d’esglai cruixint-li els ossos, no veia el món germà.

I assaborint lo tebi record de sos abraços,

semblava viuda dir-li: —Oh, Atlàntida! a on ets?

Com solia, ahir vespre m’endormisquí en tos braços,

i avui los meus no et troben, d’esgarrifança freds.

On ets?— I ai!, on l’hermosa solia els cors atraure,

lo pèlag responia: —Jo l’he engolida anit;

fest-te enllà! entre les terres per sempre em vull ajaure;

ai d’elles!, ai, si m’alço per eixamplar mon llit!—

Li carregà feixuga l’Omnipotent sa esquerra,

i el mar d’una gorjada cadavre l’engolí,

restant-li sols lo Teide, dit de sa mà de ferre

que sembla dir als homes: —L’Atlàntida era ací!—

Eix màstil del navili romput illes rodegen,

de Jezabel impura com rebatuts quarters;

quan al passar los segles sa gran desfeta vegen,

diran: —Mirau on para la via dels plaers.—

Fou lo gegant que pinten amb tot l’Olimp en guerra;

l’ixent sol amb sos braços tocava i lo que es pon;

i no content d’estrènyer, com dintre el puny, la terra,

d’estels volgué pujar-se’n a coronar son front.

Mes del Tronant brunzenta, derrocadora flama,

de sa escala de cingles suspesos l’estimbà

al mar bullent de sofre i ones de foc, on brama,

retorcent-se a la càrrega feixuga d’un volcà.

I a tu qui et salva, oh niu de les nacions iberes,

quan l’arbre d’on penjaves al mar fou submergit?

qui et serva, jove Espanya, quan lo navili on eres

com gòndola amarrada, s’enfonsa migpartit?

L’Altíssim! Ell, de nàufrag tresor omplint ta popa,

del Pirineu, niu d’àligues, t’atraca als penyalars,

dessota el cel més blau, darrera eix mur d’Europa,

i al bressoleig, com Venus, de dos immensos mars.

Per ço, de les riqueses lo déu en tu posaren

los grecs,* entre argentífers turons veent-te florir;

millor que el d’or de Colcos preuat velló hi trobaren,

a Homer dares l’Elíseu i a Salomó l’Ofir.

De l’Atlàntida al veure’t hereva, en son enterro

los pobles que et festegen digueren: —Ella rai!

què importen a l’abella los trossos de ton gerro,

si, flor dels vinents segles, los quedes tu?— Mes ai!

Quan l’huracà amb ses ales remou lo negre abisme,

jo sento, entre el diàleg dels mars, sa fonda veu,

tètric gemec que encara li arrenca el cataclisme,

i a les terres que foren germanes crida: —Adéu!

Fui la major de totes, podria dir-vos filles;

Europa entre madrèpores dormia allà al pregon,

lo Caucas i Apenins eren rengleres d’illes,

i ja l’abril cenyia de roses lo meu front.

He vist d’un llit de perles alçar Nàpols i Ibèria;

he vist Sahara, Grècia i Egipte al fons del mar;

l’onada he vist que em colga jugar sobre Sibèria,

i, espinada d’Europa, los Alpes eriçar.

Geganta jo, engrapava com mà de Déu la terra,

amb l’Atlas, Serra Estrella i els Pirineus per dits,

i un vespre, obrint ses boques, l’abisme fosc m’enterra,

los elements tots quatre dansant sobre mos pits!

I vosaltres?, vosaltres, la mar que us embolcalla

llençau a mes espatlles, badant los ulls al sol;

vostres bolquers d’escuma me dàreu per mortalla,

com orfenets de mare rient en lo bressol.

Què val ara que mostre Plató diví a la història

mon nom escrit amb astres del cel en lo llindar,*

si ja de mi perdéreu, ingrates, la memòria,

mes ai!, i em bat per sempre la immensitat del mar?—

Senyor de les venjances, donau alè a mon càntic,

i diré el colp terrible que, rebatent-la al fons,

féu desbotar als amples Mediterrà i Atlàntic

per desunir los mons!

l temps que el gran Alcides anava per la terra,

tot escombrant-la amb clava feixuga, arreu-arreu,

de bords gegants i monstres que a Déu movien guerra,

en flames esclatava nevat lo Pirineu.

Des d’on lo sol al nàixer ja daura ses boscúries,

amb brams i cruixidera l’incendi, a coll del torb,

duia sos rius de laves a Roncesvalls i Astúries,

sens ésser-li congestes, torrents, ni colls, destorb.

Apar serpent immensa, d’escata vermellosa,

que a través de l’Europa, d’un mar a l’altre mar,

respirant fum i flames, passàs esgarrifosa

son cabell de guspires i foc a rabejar.

I avant, ronca, assaïna i udola, amb sa alenada

cremant com teranyines los núvols de l’hivern;

de cingle en cingle, passa les valls d’una gambada,

vessant-hi com un cràter les flames de l’infern.

Tot cabdellant arbredes, penyals del cim rodolen,

rost avall freixes cruixen i faigs esbocinats,

i la fumera i flames amunt se caragolen

amb quera i pols dels rònecs albergs enderrocats.

Al veure que ses llàgrimes no poden apagar-los,

girant-s’hi s’escabellen i fugen los pastors;

al llur darrere belen anyells, i, sens tocar-los,

fugen amb ells los óssos i llops udoladors.

Així en fugia el moro quan amb un riu de ferro

aquells turons nos duien lo crit del brau Roldan,

ensems que amb l’amenaça de mort i de desterro,

son mall volà on Esterri* l’aguaita tremolant.

Ni a l’àliga li valen les d’or potentes ales;

prop del cel, on s’enlaira com a penjar-hi niu,

l’eixalen roges flames, i cau, i amb les cucales

i cisnes de les aigües les cou l’incendi viu.

Branca d’un torb de brases arrasador, estanya

la conca amb sos vilatges, la serra amb sos pinars;

fins les marines vores, franja d’argent d’Espanya,

les renillantes ones pledegen a les mars.

Teixons, isards i daines per la drecera empaita,

pel clot s’entortolliga, bota del pla al turó,

al davallant capbussa lo còdol que hi aguaita

i se l’endú per ròssec fet cendres i carbó.

I el que entre Espanya i França torreja, mur de roca,

de neu i de tempesta vestit, com braç de Déu,

de l’estrellada tenda los blaus domassos toca,

muntant d’altre de brases horrible Pirineu.

Apar que la serp monstre, per estrafer un cometa,

s’enarboràs amb ales d’incendis al cel blau,

o que, a l’assalt pujant-hi, s’hi fessen esqueneta

escardalencs dimonis, rebuig del negre cau.

De gom a gom quan s’omple l’espai de fumarel·la

i es fon d’un cap a l’altre la serra de cremor,

sota el mantell de flames que l’huracà flagel·la,

la terra adolorida gemega com un cor.

En tant, del Rose vora les aigües, apedreguen

a l’hèroe grec deformes i rabassuts gegants;*

sota quiscun dels còdols que a bell ruixat li engeguen

podrien soplujar-s’hi ramada i rabadans.

Lo creuen ja entre penyes colgat, com en sa fossa,

quan de l’enuig la flama llampeguejà en son ull,

i amb quatre colps de clava los bolca i los destrossa,

com terrosseda d’aspre goret lo pas del trull.

Llavors al gran incendi, rabent, endreça els passos,

rogenc damunt los núvols veent-lo crestejar;

i oint-hi plors i xiscles, hi fica els nusos braços,

fent als pastors i pobles d’espasme tremolar.

De Canigó entre els cingles un xaragall se bada,

per esbarzers i roques caientes aclucat,

on d’una a l’altra el foc, en gegantina arcada,

com l’alt pont del Diable, s’havia escamarlat.

Sols lledoners en brasa rodant-hi hi cuetegen,

bell rastre de guspires deixant i flamareig,

mes tot seguit a l’aigua del còrrec xiuxiuegen,

i tristos ais responen de l’ona al borbolleig.

Pirene, lluny dels homes vivia allí, dels óssos

i llops en lo feréstec, rellent amagatall,

sobre un roc, mal coberta d’un mant de cabells rossos

de por i esgarrifances fent lo darrer badall.

Del bosc de flames mústiga la trau, com vera rosa,

que enyora trasplantada son marge regadiu,

i tan bon punt d’un salze al dolç frescal la posa,

colltorcent-se esllanguida: —Jo moro ací —li diu.

—I a tu, que entre les ales del cor m’has acollida,

d’Espanya que tant amo vull-te donar la clau,

d’eix hort del cel que en terra te guarda una florida

d’amor, si traure’l d’urpes tiràniques te plau.

Encara eixamoraven los puigs ses cabelleres

que destrenà el Diluvi dant-los la mar per vel,

i ja, oblidant-se’n l’home, hi obria grans pedreres,

alçant vora l’Eufrates l’altívola Babel.

A sos palaus l’Altíssim veent posar escales,

de confusions enrotlla la torre de l’orgull,

i, com sol la covada d’aucells al posar ales,

los primers pobles deixen llur niu amb gran esbull.

Del món quiscú a sa branca volà: Túbal a Espanya,

dels regnes de son pare triant lo més feliç,

i a on jau Tarragona bastia sa cabanya,

sos camps i ribes fent-li records del paradís.

Donà lleis a sa prole i ensenyaments pasqué-li

salvats al si de l’Arca del naufragi major;

lo nom d’un Déu Altíssim en l’ànima escrigué-li,

naixentes endreçant-hi les ales del seu cor.

De mans en mans, pels segles rodant lo ceptre aurífic,

vingué a les del meu pare volgut; quan, per mon dol

la mort tirana el treia de trono tan magnífic,

podia a rellevar-lo baixar lo mateix sol.

Mes sola jo restant-li de sa reial nissaga,

a Espanya ve, com a arbre caigut un llenyater,

Gerió de tres testes, dels monstres lleigs que amaga

l’assoleiada Líbia, lo més odible i fer.

Lo ceptre em pren dels avis, veent-me dèbil dona,

i a Gades mercantívola amb torres enfortí;

al dar-te’n de més fermes a tu, immortal Girona,

sabé el congost on, veent-me perduda, m’amaguí.

Tement potser que el trono li reprengués un dia,

cremà, per abrusar-m’hi, les selves del voltant;

i al veure clos lo rotllo de flames, pren la via

de Gades, amb ses vaques feixugues tot davant.

Expiro! De ses viles i sos ramats só hereva:

si els vols, jo te’n faig gràcia; suplanta’l amatent;

revenja el nom de Túbal i sa corona és teva;

així en ton front la faça més gran l’Omnipotent!—

Digué, i la mort, amb freda besada geladora,

li empedreeix i deixa per sempre et llavi mut,

i vora el sec cadavre lo grec sospira i plora,

com arbre a qui ses branques florides han romput.

Mes ja a l’incendi roges esclaten les muntanyes,

i per esqueis i balmes, filera de volcans,

foragiten los fosos tresors de ses entranyes

que copsen en llur falda les planes verdejants.

I ragen fins a escorre’s les abocades urnes

en rierons aurífers de virginal rossor;

per ella el cel, al veure-s’hi rublert de fum i espurnes,

daria la dels astres que lluen en son cor.

Al desfer-se a madeixes de gebre lo litarge,

a flocs de groga escuma s’hi barrejà l’or fi;

i davallen, per l’iris guiats, de marge en marge,

com nins a fer joguines pel català jardí.

Així, al traure florida lo romaní i la malva,

per la quintana es vessa d’un buc rosada mel;

rient al deixondar-se lo sol darrera l’alba,

així emmantella rossa sa cabellera el cel.

Los munts se’n feren faixes, les valls se’n coronaren,

vergonya fent als trèmuls estels sa brillantor;

los rosers d’altra puja de roses s’enjoiaren,

la farigola i grèvol, d’una rosada d’or.

La pirinaica Venus anomenà a Portvendres;*

l’abrasador incendi, al Pirineu antic,*

i, en conca d’esmaragda lo líquid verge al pendre’s,

donà nom a Conflent* encara més bonic.

Quan los llevants plorosos* anaren la muntanya

amb llurs arruixadores de núvols apagant,

posà en son cap, que al nàixer l’albor del dia banya,

les cendres de Pirene que enyora son cor tant.

I esmerletant de timbes i grops aquelles terres,

escrestant les muntanyes, llevant als puigs lo front,

un mauseol alçà-li de serres sobre serres

que, mal arrastellades, fan gemegar lo món.

Des d’esta gesta d’Hèrcules, ma dolça Catalunya

d’altre castell de roques seure pogué a redós;

de la veïna França dormí Espanya més llunya,

fins al mar allargant-se lo Pirineu boirós.

En eix treball de cíclop la set lo desdelita,

i amb sang per abeurar-se de Gerió enemic,

pels vessants, que groguegen amb l’or d’altra collita,

fet un lleó, davalla de Creus a Montjuïc.

Allí, a l’altar de Júpiter humil agenollant-se,

orà, i, a les onades aprés girant los ulls,

llisquívola una barca veu-ne venir gronxant-se,

com cisne d’ales blanques que neda entre els esculls.

Una ciutat fundar-hi promet, a sa tornada,

que esbombe per la terra d’aquella barca el nom,

i, com un cedre al veure-la crescuda i espigada,

—D’Alcides és la filla gegant —diga tothom.

Per ella, no debades, al Déu potent de l’ona

demana la fitora i a Júpiter lo llamp;

puix si la mar lligares amb lleis, oh Barcelona,

llampecs un dia foren tes barres en lo camp.

Cant segon

L’Hort de les Hespèrides

Tarragona. Les boques de l’Ebre. Los Columbrets. València i Montgó. La coltellada de Roldan. Lo Muley-Hacèn. Desembarca l’hèroe, i Gerió, per desfer-se’n, li parla de la reina Hesperis i del brot de taronger que cal presentar-li qui la pretinga per esposa. Descripció de l’Atlàntida. L’hort de les taronges d’or. Hèrcules, matant lo drac que vetlla el taronger, n’abasta el cimeral. Les set germanes recorden plorant que al morir Atlas los donà per signe de les darreries de sa pàtria la mort del drac. Record de l’anada triomfal dels Atlants a Orient. Llur desfeta. Mals auspicis d’elles.

S’embarca, i prompte, al veure’l passar Tarraco antiga

tanca el vell mur que els cíclops li daren per cinyell

i, abraçada amb la llança i escut, sembla que diga:

—Són de colós sos muscles, mes jo em batria amb ell!—

No tem de les cinc boques de l’Ebre els glops enormes

i els Columbrets* al veure més lluny emmerletar,

pregunta a sa arma fèrrea si aquells gegants deformes

que deixà morts en terra li surten dins la mar.

Veu més enllà la riba fructífera del Túria,

garlanda avui flairosa de la ciutat del Cid,

i diuen que en les illes oí dolça cantúria,

com si el cridessen nimfes d’escumes al seu llit.

Deixa el Montgó* de cara ferrenya, i la muntanya

que en dues migpartí l’espasa de Roldan,*

de Múrcia i Almeria los cims, i, rei d’Espanya,

Muley-Hacèn l’altívol de neu amb son turbant.

Prop d’on encaixen Àfrica i Europa, en terra salta,

i a empendre vola en Gades a Gerió vaquer,

qui, esporuguit al veure’l venir amb la clava alta,

als peus agenollant-se, li parla lausanger:

—Mira, àliga dels hèroes, les llàgrimes que ploro;

i, ta darrera gesta serà matar-me a mi?

ja arronso espatlla, atura-la, si et plau, la mà que adoro;

si et fes goig ma corona de rei, ve-te-la aquí.

Mes d’or eixa corona vindrà al teu front poc ampla,

que de gegant com Hèrcules cap més la terra en du;

veus a ponent l’Atlàntida per rebre’t com s’eixampla?

ella és ton soli digne, sols ella és gran com tu.

Hesperis, que n’és reina gentil, s’és enviudada

i espera un cor que vulla lo seu aconhortar;

quan d’eixa palma tastes la fruita regalada,

diràs: «A la seva ombra deixau-me reposar!»

Mes cal —açò li deia soscavant-li una fossa—,

cal que, per fer-li oferta plasent, del taronger

que entre esmaragdes mostra sa fruita d’or més rossa,

n’arribes de puntetes lo cimeral a haver.

Després, quan la rumbeges la flor de la bellesa,

per veure-us, fins son carro parar al sol veuràs.

Llevant dóna sa força. Ponent sa boniquesa;

que el cel te beneesca, llavor que en sortiràs.—

Veu lo parany Alcides, mes al de Gades deixa,

i verdejant l’atlàntica planícia obira lluny,

i els ordis rossejar-hi i esgrogueïda xeixa,

com pèlag d’or que entre arbres i rebollam s’esmuny.

No hi ha sorrenques vores, ni rònegues carenes;

tot l’herba ho encatifa rosada a bla ruixim,

gronxant-hi entre lianes de nuadisses trenes

la palma escabellada son ensucrat raïm.

Encinglant-se, la cabra esbrota un olm mengívol

des d’un cairell de timba penjada sobre el riu,

i els bisons s’arramaden amb aire germanívol

dels llimoners i mangles al regalat ombriu.

Cervos gegants rumbegen ses banyes d’alt brancatge

que pren l’aucell per arbres d’excelsa magnitud;

astora les gaseles lo mastodont salvatge,

i als mastodonts esglaia lo corpulent mamut.

Lo Pirineu i l’Atlas, titàniques barreres

amb què murà l’Altíssim dos continents fronters.

agermanats embranquen aquí ses cordilleres,

dant al còndor neus altes, al rossinyol vergers.

Semblava que, geloses, del món a la pubilla,

Europa i Libia dassen, com nois petits, lo braç

i que ella, al foc del geni, estel que al front li brilla,

amunt, per l’escalada dels segles, les guiàs.

Guadiana, Duero i Tajo, que l’or i plata escolen

vessants de les planícies d’Ibèria a grossos dolls,

per llits de pedres fines anguilejant rodolen,

i dauren i perlegen deveses i aiguamolls.

Amb líbiques rieres s’apleguen en llurs vies;

amb lo Riu-d’or cabdella ses aigües lo Genil;

i si du aqueix de Bètica remors i melodies,

du-n’hi l’altre de Costa de Palmes i Marfil.*

Vestida, emmirallant-s’hi, de pòrfir i de marbres,

entre els dos rius, com feta de borrallons de neu,

mig recolzada a l’Atlas i a l’ombra de sos arbres,

de l’Occident cofada la Babilònia seu.

Allà d’allà, per entre falgueres gegantines,

de sos menhirs i torres blanqueja l’ample front,

de marbres sobre marbres piràmides alpines

que volen amb llurs testes omplir lo cel pregon.

De sos immensos regnes la mar no ha vist l’amplària,

i dormen tots a l’ombra del seu gegant escut;

i Tangis, Casitèrides, Albion, Thule i Mel·lària*

per cada riu envien-li barcades d’or batut.

Mes, qui ho diria, al veure-la tan bella! en sa platxèria

lo cranc d’un pecat negre va rosegant-li el pit,

i entre els humors corruptes que en brollen i matèria,

demà lo sol debades la cercarà en son llit.

Vers l’hort, per odorífers boscatges, s’obre via,

los brúfols i ferotges lleons fugint de por;

quan riu a ses espatlles tercera volta el dia,

de llum vestit se lleva l’oasis de verdor.

I, fent-li de corona, ja hi veu abans de gaire

les d’or obiradores taronges groguejar,

com si brillant quiscuna fos altre sol que en l’aire

sortís de les onades lo món a enlluernar.

S’hi acosta entre bardisses de murtra, i ja sos polsos

los aires apetonen mig embeguts de mel;

de bla fullatge i aigües murmuris s’ouen dolços,

i veu descloure en pluges de pedreria un cel.

Los cinnamoms a rengles i poncemers altívols

al dolç pes ajupint-se de llur novella flor,

de dos en dos s’acoblen en porxes verds i ombrívols

on guaita el raig de l’alba per reixes de fruits d’or.

Los cirerers s’hi gronxen, de flors viventes toies

a on vessaren tota sa flaire maig i abril,

i el fruit ja vermelleja fent goig entre les joies

que s’enfila a penjar-hi d’un cep tòria gentil.

Rieronets hi llisquen i fonts arruixadores,

llurs aigües adormint-se sovint entre les flors,

mentre eixes mig desclouen los llavis a ses vores

per dar a les abelles lo nèctar de sos cors.

Los brolladors escupen un riu per brocs de marbres,

i, esbrinadís al ploure lo ram de fos argent,

jugant l’iris corona lo cimeral dels arbres

i es veu entre ses tintes més blau lo firmament.

Cascades mil esqueixen ses ones de bromera

per escalons de pòrfir i balmes de cristall,

i estols de blanques nimfes desfan sa cabellera

pels remolins d’escuma, seguint-los riu avall.

Pels riberencs herbatges, com un ruixat de perles,

festívol saltirona l’aucell del paradís;

ou-s’hi glosar joiosos sinsonts i esquives merles,

i a estones gemegar-hi lo tord enyoradís.

I, lires de l’Edèn, los rossinyols li diuen

que de sa branca a l’ombra li plàcia reposar;

i nins, bells com los àngels, que amb ells juguen i riuen,

fent toies i garlandes, lo’n tornen a pregar.

Com qui no ho sent, Alcides a fer-se endintre cuita,

vers on flairós lo crida de fulles amb remor

lo taronger, que sembla, groguíssim, amb sa fruita,

tot un cel d’esmaragdes amb sa estelada d’or.

Refila, sota arcades de fulla, amb lira dolça,

balla i presum d’Hespèrides lo tendre poncellam,

joguineja amb cireres i pomes per la molsa,

i juli! a salts abasta taronges del brancam.

De gessamí i vidalba darrera un cortinatge,

sa mare, per llentiscles en flor encobertats,

prop del seu buit, guarnia’ls set llits de nuviatge,

puix de boda amb adreços ja arriben sos gojats.

De sobte en ses joguines i riure infantívol,

d’un lleó amb la despulla coberta a l’hèroe han vist;

son pit d’atleta i aire guerrer i pagesívol

ensems que les encisa les deixa amb lo cor trist.

Lo cimeral de l’arbre per abastar, s’hi atansa,

quan llest descaragola’s lleig drac* d’ulls flamejants,

i, en roda la gran cua brandant com una llança,

tantost amb gorja i urpes li copsa ambdues mans.

Ell, sortejant-lo, aixafa d’un colp de peu sa testa,

i el monstre deixa caure ses ales i son vol;

sagnós verí espumeja les flors, i sa feresta

mirada va apagant-se com llum d’un sec gresol.

Morint, al tronc de l’arbre se nua i caragola,

a cada revifalla fent-lo cruixir d’arrel;

quan veuen les Hespèrides que fil a fil s’escola,

llur crit de verge s’alça planyívol fins al cel:

—Ai, Atlàntida trista! mes ai de qui et diu mare!

que si veiem lo dia renàixer serà prou!

puix, mot per mot, l’auguri se va complint del pare,

que amb sos Atlants, sa pàtria, sos déus i tot conclou.

«Fórem gegants», morint-se digué; «nostra alenada

féu suar a la terra de por i ploure sang;

la coma que aturar-nos volia és arrasada,

i els boscos i mar ample no ens eren entrebanc.

»De Líbia arrabassàrem Harpies i Amazones,

per ella esparverant-les com a pardals esquerps;

tenyírem sos saulons amb sang de les Gorgones,

garfint per escapçar-les son dur cabell de serps.

»Los Pirineus, los Alpes, los Apenins rompérem;

quan de carnatge i guerra lo cor nos digué prou,

pobretes!, ja a l’Europa* i a l’Àfrica tinguérem

a nostres peus junyides, com dos vedells al jou.

»Fins al cim (mes a l’ésser al capdamunt tot tomba!).

A foc i a sang Atenes arramba’ns cap ençà,

i al veure’ns de recules, l’Atlàntida, com tomba,

dessota nostra fèrrea petjada ressonà.

»S’aterra el meu imperi que n’aterrà tants d’altres!

Aquell que a nostres passos se desvetllà en Orient,

amb nou alè de vida, de mi i de tots nosaltres

darà les cendres, ossos i anomenada al vent.

»Demà els clapers i dòlmens que nostres mans alçaren

no sabran dir, com borda fillada, nostre nom;

sols respondran “som rastre d’uns gegants que passaren”,

als segles que demanen d’on érem i qui som.

»I al fer-se esment de savis, de forts guerrers i destres,

se giraran un dia los ulls a sol ixent,

i oblidaran, fent glòria d’inspiració, els nous mestres

que alguns astres del món sortiren d’Occident.

»Mes no: la mar que ens colgue, amb aspre i ronc llenguatge

esbombarà pels segles la glòria dels Atlants,

los qui a Egipte deixàrem del món en lo mestratge,

puix ans de Grècia nàixer érem ací gegants.

»Quan un hèroe, alt d’espatlles i cabellera rossa,

d’un colp de peu engrune lo guaita del jardí,

llavors per tots vosaltres s’eixamplarà ma fossa...»

Ai, lo guerrer que el pare preveia, veu’s aquí!

Veu’s-el aquí; t’arriba, t’emprèn lo llenyataire;

oh atlàntica nissaga, comença’t d’esbrancar;

món que saó li dónes, no li’n daràs pas gaire,

que l’arbre i tu, arran soca, de terra us ve a tallar!

Que el pare hem vist en somnis, l’hem vist com engegava

a l’hort, d’on érem roses, los poltros de Neptú,

mentre eix Déu, amb forcívol trident, lo descalçava.

És somni, mes ses timbes i platja cruixen pu!

Mare! penjau d’un salze la lira als vents i oratge,

que a l’ombra regalada no hi dansarem pas més;

no enrameu nostres tàlems de murtra amb lo fullatge,

puix, ai!, que allí ens espera la mort per dâ’ns un bes.—

Cant tercer

Els Atlants

S’apleguen dins lo temple de Neptú. Raonament del primer cap de colla. Sos mals auguris. Demana, als qui arriben de llunyes terres, quines noves duen al col·lotge. Un que ve de les encontrades de Ponent respon haver-les mig abrigades un braç de mar. Altre, tot just vingut d’envers Tule, ha tret un mal pronòstic de les aurores boreals. Entra de sobte un Tità que arriba pel camí de Migdia, i, tremolós encara, conta haver escapat d’una espasa de foc que abrusà a sos companys. En això estant, senten moure el temple en terratrèmol, ensems que un llamp escapça la imatge triomfal de Neptú. Ouen lo clamor de les Hespèrides, i, fent arma dels arbres i columnes de l’atri, escometen a Hèrcules. Gran combat.

De roques sobre roques són les parets gegantes

del temple on los Atlants enrotllen a Neptú,

altívols com los roures i alzines bracejantes

que semblen dir al cingle: —Som tan ferrenys com tu.—

Allí, per esposar-les amb sos més braus sotmesos,

esperen ses germanes, les del mirar de cel:

de sobte, a un mal auspici, com de cent fúries presos,

a llur cridòria el temple se torna altra Babel.

Se n’alça un que és de l’àngel caigut imatge viva;

d’humana recordança son nom esborrà Déu;

del temple immens les brèdoles, a on sa testa arriba,

tremolen a la forta tronada de sa veu:

—Titans, quelcom de témer espera amb por la terra

que no podrem tal volta contar a nostres fills;

apar que avui la torre de nostre orgull s’aterra,

i sota els peus trontolla lo món d’on som pubills.

Los núvols en figura d’espectres nos ho diuen;

ho criden les tempestes amb xiscles i gemecs;

estels amb cabellera de foc pel cel ho escriuen,

entrellaçant-la amb lletres d’espurnes i llampecs.

Lo cel veig en feréstegues bromades arrugar-se,

mostrant-se, com entre ales de corbs, a claps a claps;

la terra veig, glatint-nos, a nostres peus badar-se

i caure’ns la corona, poc testa en nostres caps.

A mig esbadellar-se les flors se musteeixen;

passant les aucellades abans de la tardor,

se dolen, com d’un càstig fugint, que no es mereixen,

i, al veure-ho, qui seguir-les no pot esclata en plor.

Sols junt amb la xibeca la gralla alegre es mostra,

diuen que els rius se’n tornen enrera, i que un infant,

al veure d’aqueix dia la llum en terra nostra,

ha reculat al ventre, de por esgaripant.

I què ens caldrà a nosaltres? seguir la rierada

o contra el fat empènyer la barca a vela i rem?

dels massa crèduls riure’ns o fer amb ells llaçada?

Titans de cor de roure, digau-me: què farem?

Abans, quin vent us porta, contau. Tu que la vida

prop del llit d’or de l’astre del dia escórrer veus,

per què, digue’m, deixares tos camps d’herba florida,

que a musteir no basta l’alè de tots los déus?

—Tenia un fill —respon—, com datilera

que bressa els colibrís en primavera;

un dia es caragira contra mi:

i, de bon aire i ben plantat com era,

la vida li arranquí.

Posí son cos dins una fonda balma

amb fulles abrigat de ceiba i palma,

perquè el Zemí del cel no me’l vegés;

mes ai!, de l’esperit la dolça calma

ja no em tornà mai més.

Mos ulls aquella nit, ai!, no es clogueren;

entre caobes i mameis vegeren

dos altres ulls en la blavor dels cels.

«Pare, dormiu», mes filles me digueren,

«dormiu, són dos estels».

«No són estrelles, no, filles hermoses;

aqueixes són de l’alt jardí les roses,

i aquells són ses espines pel meu cor.

Dormiu vosaltres, ai!, poncelles closes

al somni de l’amor.»

Ai!, eren ulls d’aterradora ceia,

i llur ullada escorcollant-me em deia:

«Ton fill, ton fill hermós, com no és aquí?»

He vist un braç que d’entre els núvols queia:

era el braç del Zemí!

Perdó, diguí sortint-me de l’hamaca,

quan ressona son crit en ma barraca:

«Dins la balma del crim la mar hi bull;

de tot quant veus, per esborrar eixa taca,

ni en restarà un escull.»

Digué; i ja de la cova el mar eixia

i d’aigua i manatins l’herbatge omplia;

jo, fugint-ne, em girava al nadiu lloc;

ja cabanyes i selves no hi havia;

ja vall, ni cims, tampoc.

D’Haití la cordillera,* que el cor ama,

en illes és trencada; de Bahama

lo bell país, d’arenes és un banc

i encara famolenca la mar brama

venint; potser la clama

la meva olor de sang!—

Parla un que vora Tule gelada el sol enyora:

—També és, ai!, de diluvi l’auguri que vegí;

vegí a Llevant estendre’s la boreal aurora,

en flocs vermells i rossos trenats, i brins d’or fi.

I, com l’ona arrossega les perles i petxines,

desencastar semblava i endur-se’n los estels;

mes tot plegat, llençant-los com flors entre ruïnes,

grans signes de malastre borronejà pels cels.

Atlants, ai de vosaltres! mes ai de vostre imperi

que, com lo sol, davalla de son migdia al mar!

això que els cels nos diuen amb llengües de misteri,

malalta en sos desvaris la terra ho diu ben clar.

He vist d’infants i verges horribles sacrificis;

he vist a la innocència del negre crim als peus;

arreu les viles, fetes encant de tots los vicis,

i aqueixos dins lo temple robar encens als déus.

He vist en la disbauxa nois tendres rebolcar-se,

los pares traure a vendre llur fill, de l’avi trist

los néts com d’una càrrega feixuga descartar-se,

i l’un germà de l’altre beure’s la sang! he vist...—

L’interrompé un Tità, de la natura esguerro,

que guerxo i d’estrafeta figura es veu entrar,

i esblanqueït, com mort que fuig de son enterro,

del temple per les tombes son crit fa ressonar.

—Vora Àfrica amb mos hèroes anit m’endormiscava,

quan veig colossal Geni baixar del firmament;

cobria sa ombra l’Atlas, i amb un llamp que brandava

del Simoün en ales, feria a tot vivent.

Ja a mi m’empedreïa, quan diu, girant-se enrera:

«En eix blat del diable* no cal oscar la fauç.»

Me deixondí; lo rúfol fantasma ja no hi era;

mes sols un llenyer d’ossos restava de mos braus.—

Sa veu pel temple encara retruny, quan a l’altura

lo carro sotraqueja dels trons eixordador;

amb tremolor estranya respon-li la natura

i al ventre de les mares ressona angèlic plor.

De prompte, a un terratrèmol que es juny amb la tempesta

l’ídol s’ensorra en grífol d’aigua llotosa i sang,

ensems que, estrany prodigi!, li lleva un llamp la testa

a trossos i ennegrida fent-la rodar pel fang.

A sa claror rogenca, què veuen, puix s’ajupen?

veuen fantasmes tètrics passar en reguitzell,

entre ombres de llurs avis que amb fàstic los escupen

al front, marcat ja amb taca de l’infernal segell.

Mes ells, sens despitar, estrenyen lo col·lotge,

i, brètols, escateixen si fer-hi res los cal;

si alçar a pes de braços de terra el déu ferotge,

o enfonsar-lo, de traure’l puix creuen no s’ho val.

En això arriba al temple lo crit de ses germanes;

arranca un d’ells, sacríleg, lo trident a Neptú,

los altres, a bocins, pilars o barbacanes,

i a l’encontre d’Alcides apar que el vent los du.

Los fills de les muntanyes s’hi lliguen, seglars roures,

com és de bona saba, d’arrel arrabassant,

i avets que vergassegen los núvols al remoure’s,

com braços de la terra lo cel abraonant.

Altres més vells ne surten a glops de les cavernes,

brandant armes de pedra i ossades de mamut;

amb fam deixen de l’antre pregon les nits eternes

així que han la flairada d’humana carn begut.

Lo matador de monstres que, de gegant a passos,

escometia a Hesperis, duent-li el brot florit,

se veu travat; sos braços se nuen amb llurs braços,

i un bosc d’enceses armes va a fendre’s en son pit.

Mes ell, com entre brèvols canyissos, s’hi obre via,

la clava de terrible maneig descarregant,

que, amb set de sang, incendis i llàgrimes, sentia

en sa espatlla ferrissa com ella, bategant.

Heu vist a l’huracà que escombra cel i terra,

llevar la neu, boscúries i rocs als Pirineus,

i, en revolví a l’endur-se’ls amb algun cap de serra,

fer remuntar les aigües d’un riu fins a ses deus?

Tal l’hèroe, al rompre aquella maror armipotenta;

s’engolfa en les onades a colps de ferro cru;

i ferm i fort oposa la seva a llur empenta,

com nau que a un abordatge presenta el pit tot nu.

Râ aboca ses ires on més arreu pot batre,

empeny, romp i arrossega com estimbat torrent,

los guerrers de cap d’ala cauen de quatre en quatre,

lo rebuig, com espigues de blat, de cent en cent.

Així, arranant sa dalla, la Mort ajau sa messa;

a cada colp que venta n’hi ha de menys un clap;

amb sang dels fills l’Atlàntida s’abeura, i, a la fressa

dels crits, ferir i caure, tremeix de cap a cap.

Cant quart

Gibraltar obert

L’hèroe, empès per una força sobrehumana, gira espatlles a sos enemics. Planta vora Gades lo brot de taronger. Se’n puja a Calpe, muntanya que, capçal de l’Atlàntida, lligava l’Europa amb l’Àfrica. A l’obrir-la a colps de clava, veu ésser l’Exterminador qui mou son braç. L’Àngel, irat, li fa veure el combat dels elements contra la gran víctima. Son crit de venjança. Dalt, al fons del cel, l’Altíssim condemna l’Atlàntida a ésser esborrada del món i a aqueix a ésser trossejat en continents. Hèrcules entra, junt amb la mar, en la terra damnada.

Mes ja de les guspires d’inspiració que hi volen,

al front de l’hèroe envien la més hermosa els cels;

com de florides branques, que als passerells bressolen,

una flor cau que fóra germana dels estels.

Entre rouredes d’armes i punys batents s’escorre,

la clava corsecanta tot carregant-se a coll;

traspassa els rius, tramonta les serres a més córrer

fins que dels camps de Gades trepitja el sec rostoll.

En un marge, que ombregen palmes reials, s’atura,

tendre encara, a plantar-hi lo brot de taronger;

i, a corre-cuita anant-se’n: —Una altra mà més pura

te regue i cuide —diu-li—, puix jo tinc altre afer.—

Lo sol besa, aclucant-se, dels puigs la cabellera,

que arrencarà, per fer-se’n molsós coixí, la mar;

apar llàntia expiranta damunt la capçalera

d’un gegantí cadavre que van a amortallar.

Llavors lo freu* no hi era; lo braç amb què encaixara

Bètica amb Líbia era aspra renglera de turons,

ciclòpea cadena, de què són caps encara

de Gibraltar i Ceuta los dos altívols monts.

Amb ella l’Arquitecte diví fermà tes ones,

Mediterrà, que esquerpes sortien de ton llit

per córrer a un mar més ample, lleons vers ses lleones,

que amb sa platja forcegen frisoses a llur crit.

Eix mur o rastellera de cingles era Calpe;

los Pirineus no foren més amples ni majors,

si, enamorat d’Espanya, vingués a seure-hi l’Alpe

atret, com les abelles, pel riure de les flors.

Mes està escrit: un vespre, del mar la cadireta,

sols per rentar l’Atlàntida d’un crim, s’aixecarà,

i per penjar al sostre son niu, una oreneta

no trobarà en tota ella prou terra l’endemà.

Sos turons, que, com arbres de nau en lo naufragi,

cauran romputs, tremolen a cada sol ponent;

i avui, com si a complir-se vingués un mal presagi,

transmeten a les plantes llur fort tremolament.

Tu sola dorms embriaga, de l’Occident, oh reina;

no et sents desfer a trossos, l’abim glatint-te ensems?

no veus al cel un glavi de foc que es desembeina?

cau de genolls i prega; mes ai!, no hi ets a temps!

Que del suplici és l’hora terrible: ja llampega

la clava, al front de roca de Calpe davallant,

com sanguinós cometa que pel cel s’arrossega,

secades, pestes, llàgrimes, ruïna i dol vessant.

Cauen d’esglai los homes; s’escruixen les muntanyes;

amb gran panteix espera quelcom d’horrible el món,

i, al colp esportellant-se la serra, ses entranyes

mostra al sol, que entre boira per sempre se li pon.

Ell pren alè, i lo ferre tallant torna a les bromes,

de l’hort de les delícies per fer-ne un camp de morts;

quan, com un vol de tendres i místiques colomes,

l’enrotllen amorosos d’Hesperis los records.

Planyent de son amor a la regina hermosa,

lo mall, que abranda els aires caient, vol decantar;

mes eix, entossudint-se, s’aterra, i la resclosa,

com fèrrea porta, s’obre de bat a bat al mar.

S’estimba amb castells d’aigua l’esllavissada serra,

i al cru espectec s’esquerda l’Atlàntida trement;

los estels, dalt, aguaiten si esclata en llamps la terra;

la terra, si amb sos astres li cau lo firmament.

L’hèroe, esblaimat, sospita que és tot allò un desvari;

quan veu a ses espatlles un Geni agegantat,

de qui la grega lira, profana en lo santuari,

ni, veu del cel, la Síbil·la de Delfos, ha parlat.

En llampegueig volcànic sos ulls grifolen ires;

terbolins l’arrebossen, fredat i confusió;

lo foc del cel li encercla corones de guspires;

li és música escoltívola l’espetegar del tro.

Brandeja amb mà ferrenya l’espasa flamejanta

que romperà en lo dia darrer lo pern del món;

i, escamarlat damunt la víctima geganta,

peu ençà, peu enllà, l’hi descarrega al front.

Vessant de Déu les ires on fou trempada, hi baixa,

semblanta a una columna d’incendi pirenaic

que, com faixà l’Europa, l’Atlàntida ara faixa,

«Para el coll», com dient-li «abisma’t ja, que caic».

Espignet de la trompa que als mons, en sa agonia,

cridarà a l’espantable juí del Criador,

sa veu desbota rústega pel cel, que s’incendia,

com de cent rodants carros traqueig retronador.

—Atlants, heu de desésser: la terra fins que us serva

se n’ha d’entrar a estelles com a vaixell podrit;

faça’s enllà o enfonse’s la humanitat superba;

facen-s’hi monts i regnes, que el mar muda de llit.

Ja apunto a ses entranyes la ploma per escriure-hi

lo jutjament del poble que es creia sempitern:

plegau, Atlants, de batre-us-hi; Hespèrides, de riure-hi;

purs àngels, a la glòria; fills de Neptú, a l’infern.

Serà ta clava, Alcides, sa enterradora aixada;

per ço, fosser de pobles i mons, jo et guio ací,

i a fi de no esqueixar-te lo cor, de ta estimada,

per ara repintar-l’hi, la image n’esborrí.

L’Europa tu arrencares de l’Àfrica; les dues

dels braços de l’Atlàntida d’un cop jo arrencaré;

i a aqueix corc de la terra, sos fills i filles nues,

del Déu que adora, als poltres per grana llençaré.

Mes, sents? per sepultar-la la terra ja es mig obre;

oh! mira-la estimbada rodar-hi des del cim;

li reque o no, ha de beure’s, girada de sotsobre,

de l’amargor de l’ira divina l’escorrim.

Ni som en la gran era tots sols eix blat a batre;

mira allí com ses ales hi eixampla el Simoün:

lo torb de l’Equinocci surt més enllà a combatre,

i el mar s’espanta al veure’s d’un altre mar damunt.

I tots d’acord la colquen pel Nord, Garbí i Migdia,

esquarterant-la amb boques de gegantins caimans,

amb gran rogall dient-ne quiscun que engoliria

de l’univers en runa los trossos flamejants.

Aguaita com hi aboquen los pols ses nuvolades,

que amb llurs ramats apleguen lo Llevantí i Ponent:

s’arruen i espesseixen, al tro arremolinades

de mon fuet de flama que atiador els encén.

Lo braol d’un incendi dels núvols ous dessobre?

De llamps és una mànega que hi baixa en terbolí.

Altres ne sents al fons? Són de l’infern que s’obre

per rebre-la, entre Harpies i Fúries, en son si.

¿No sents com xiscladores pertot ja esvoleteguen

empenyent-la i penjant-se-li als peus en lleig eixam,

ensems que ronc me crida l’abisme, on l’arrosseguen;

eix pa com no li llanço fent-lo glatir de fam?—

Cuita, oh! que és hora; afanya’t! Si tens prou pit, davalla,

de Calpe a l’aigua, passa-la, tramonta-la d’un salt;

a Hesperis trau dels braços del mar que l’avassalla,

i creuré al qui m’apressa, terrible Déu de dalt.—

Ronc tro de trons que en baixa suspèn, a l’estimbar-se,

cingles i mars, i al cel, que fa de tornaveu,

tement morir, los astres i mons semblen parar-se

a oir la nova, altíssima paraula del gran Déu.

—Al dar per cor la terra a eixam de mons, «Covau-la»,

los diguí a tots; «corona siau-li de claror;

i als braços amb cantúries, oh Serafins, bressau-la,

que és l’home que hi va a nàixer, l’amor del meu amor».

Per ell de l’ampla cúpula del firmament pengí-la;

per guarda els rossos àngels, per llàntia el sol li he dat;

i ell contra mi ara aixeca, per fer-se’n Déu d’argila,

l’univers que a ses plantes posí, malaguanyat!

Ell contra mi! dels éssers aquell que més amava,

aquell de qui volia la pensa per espill,

com plau als astres veure’s lluir en la mar blava

i a un rei sa noble estampa mirar als ulls d’un fill.

Oh! cada sol, cada astre del cel sent-me una lira

que em canta en mons més amples i hermosos son amor,

que així l’obaga terra, que ni tan sols s’obira,

que eixa taca d’un punt m’haja robat lo cor!

Prou juntí els continents, de l’aigua al destriar-los,

perquè en ma glòria unissen ses llengües en un cant;

mes lo pecat m’obliga, i amb quant dolor!, a esbullar-los;

quin mal t’he fet, fill d’Eva, que aixís m’ofengues tant?

Per què m’escups lo fang, de què et traguí, a la cara?

No parant jo d’amar-te, mai pares d’avorrî’m.

Recordant lo diluvi tremola el món encara,

i ja en demana un altre l’Atlàntida amb son crim.

Mes, prompte a la que esborra del cor mes santes regles

com lletra mal escrita, l’esborraré del món;

i els segles a venir no sabran dir als segles

los vells Atlants, llurs tronos o sepultura on són.

Oh mar! romp la muralla d’arenes que et té presa;

foc que bulls dins la terra, desbota sota el mar;

caieu-hi, negres núvols, com llops damunt la presa;

atia’ls tu, mon àngel, i dóna’ls-la a dragar.

Oh! atolla en sa rodera lo carro de sa glòria;

llança eix got de metzina, si no en beurà tothom;

destralejant fes llenya de l’arbre de la història;

esbulla els pobles, trenca la terra que es corromp.

I els ’vui malavinguts fragments en què es partesca,

units pels néts d’Hesperis me tornaran a amar,

com un parell de braus que el bover desjunyesca

per, al ser vells, poder-los millor aparellar.—

Diu Jehovà, i per entre los sols de sa corona

sa cara ha vist Alcides, com llunyedà llampec

enmig del cel, que, núvol i fosc, flameja i trona,

i tantost cau, com arbre que un llamp ha deixat sec.

Mes de prompte, enardint-se son cor a una guspira

que li tramet l’Altíssim, despresa de son ull,

com estimbada roca, se llança al món que expira,

grumoll de terra i aigües d’un caos al rebull.

Cant quint

La catarata

Invocació al Geni de l’extermini. Gemecs de la terra mig negada. Saltants d’aigües que per l’esvoranc de Calpe s’hi aboquen. Regirament de les ones amb les despulles de l’Atlàntida. Hércules, maresmes i camps a través, cerca a Hesperis, amb un arbre encès per brandó. Ella el veu venir i pren comiat de ses filles.

Ministre d’exterminis, que els llamps hi descarregues,

oh! porta-m’hi entre onades de polseguera i fum;

per eixa nit reveure l’Atlàntida que ofegues,

deixa’m muntar tes ales, de ton flagell al llum.

La canto capbussada tombant al precipici,

del món en les entranyes, com boja despertant;

mes, canta-la tu amb veu de trompa de judici,

que, d’esglai rogallosa, la meva no pot tant.

Xisclets d’esgarrifança, renecs, ais, cridadissa,

veus tristes de la fossa, veus dolces del bressol,

fan chor amb lo feréstec rugit i udoladissa

amb què els boscatges ploren la llum del darrer sol.

De Pompeia, a l’estendre-hi son mantell lo Vesuvi,

de Troia i de Pentàpolis, ressona el fort gemec,

l’esgarrifall, bram d’aigües i monstres del diluvi

i de la nau del món, al rompre’s, l’espetec.

Colgades en sepulcres d’escuma les muntanyes,

de peus al fang, responen amb crits i gemegor;

i s’ou, com si enrunassen mals Genis ses entranyes,

de colps, esllavissades i esfondraments remor.

Sota el tallant la víctima forceja; mes —Ovella—

apar que l’Àngel cride—: no et caldrà, no, estrebar;

tes selves qui esplomissa, tos cingles qui estavella,

qui ton tos camps d’aurífic velló, t’ha d’escorxar.—

Al seu voltant ton regne s’astora i tremoleja,

anyells que han vist l’ovella en mans del matador;

i amb membres i ossos fora de lloc, lo món panteja,

sentint d’entre sos braços arrabassar lo cor.

Tan bon punt a les ones lo Calpe s’esportella,

aboquen-s’hi en cascada com feres udolant,

i a cada tros de serra que l’aigua avall cabdella,

eixampla més sa gorja l’engolidor vessant.

—Què baixa —crida un nin— de Gibraltar a ramades?

No són los bens que a péixer venien los rebrots,

que són bramaires monstres de crins estarrufades;

mare, mareta meva, que ens xafaran a tots!

—A tots! —ella respon-li—; amb aqueix mot m’eixales

lo cor; vine a mos braços, fill meu; no et cal fugir:

fugiu, fugiu vosaltres, aucells que teniu ales;

jo esper amb qui més amo que em vinguen a engolir.—

Lo Volga, el Rose, el Ganges, amb llurs sorrals i roques

cent rius sembla que hi tomben en torb escabellat;

generacions i segles, així afamada emboques,

tu, sense fons ni vores, negrosa eternitat.

I es munten i revénen, i arreu bolcats s’abismen

en remolí, frisosos, mar sobre mar, al fons,

d’a on, amb bull d’escumes i vents que s’enfurismen,

renàixer sembla el caos, sepulcre i bres dels mons.

Apar que a l’estimbar-se la mar de serra en serra,

rodole amb les boirades, lo llamp i l’huracà,

buscant dintre l’abisme los ossos de la terra

per dar-los a eixes àligues del cel a descarnar.

I enllà per les planícies d’Hesperis escampant-se

solleva, aixaragalla i abriga per sopols;

se fan enllà les serres, desdint i capbussant-se,

i torres que muntaven al cel besen la pols.

S’adrecen erms i marges, aprés que el mar trosseja

amb una mà llurs boscos, amb l’altra llurs ciutats;

als peus del puig rodola son cap, i es balanceja

l’esperit de les ones damunt l’or dels sembrats.

Escapçats ídols, brèdoles del temple seu despulles,

amb la floreta roden que els encensava els peus;

los calzes d’or i ceptres s’amaguen entre fulles,

al veure així ofegar-se los sacerdots i déus.

Lo taup al niu de l’àliga, lo peix al núvol colca;

als cims on espigaren sos pins torna la nau;

en lo jaç de la daina la rèmora es rebolca

i escorcolla el d’Hesperis algun marí gripau.

Les eugues que batien lo blat volen pels aires,

amb l’era i mas a trossos, i garbes i garbers;

fan un garbell entre ones, arbreda i llenyataires,

i amb sos difunts la fossa barreja sos fossers.

D’açò a través, cadavres de pobles i boscúries,

que bullen amb los núvols en tufejant barreig,

camina i neda Alcides vers l’hort de les cantúries,

de morses i tremelgues i catxalots rabeig.

Prop seu rumbeja una illa naixent ses verdes robes,

i amb bels de mort encara penjant-s’hi blancs xaions,

esperen a ser presa de les marines llobes,

que, amb l’illa i tot, altra ona los arrosegue al fons.

Nines galants lo criden des d’un cim de palmera,

allargant-li los braços de gebre esblanqueïts;

i en sos genolls musclosos i rossa cabellera

se pengen infants tendres pel fred esmorteïts.

Lo grec tot ho rebutja i empeny a cada banda,

morts i vius, moltonades i llenya a curumulls,

d’un reïnós pi a la teia gegant que el vent abranda

a la gentil Hesperis cercant, de negres ulls.

De sobte, amb ais planyívols i esgaripar de nina,

vénen vius a punyir-li lo cor sos alarits,

com piuladissa i tristos sospirs de la cardina,

la torrentada al dur-se’n sos xiricants petits.

No lluny de les Hespèrides se dol sa mare trista

en l’hort on com sa vida les flors s’han esfullat,

quan del brandó terrífic la llum fereix sa vista,

i amb l’esperança, dintre son cor, la por combat.

És qui engegà en son regne les mars: ¿ve a esperonar-les

o condolint-se d’ella ve a dur-se-la’n a port?

Mes, com deixar ses filles? com somniar deixar-les?

Jamai: entre sos braços primer reptar la mort.

Oh cèlica puresa! llavors li aparegueres,

com Àngel ensenyant-li de Bètica el camí;

—Vine-hi, si vols guardar-me ton lliri —li digueres,

i al punt, per assolir-te, de tot se despedí!

Fa el darrer plor amb ses belles Hespèrides que moren,

com dits d’una mà balba, dessota el taronger

arrupides; i en ombres on tan felices foren,

al deixar-les cadavres, també ho voldria ser.

—Per què a mon coll, oh filles!, enarbro vostres braços?

Al pit lo cor se’m nua d’haver-vos-ho de dir;

nosaltres que vivíem de besoteigs i abraços,

los últims hem de dar-nos, gemmats, ans de morir.

Qui en terra us ha posades per sempre vos hi deixa;

mes ai!, a ses entranyes no repteu de cruels,

que és molt punyent l’espina que avui me les esqueixa,

i són, mirau, mes llàgrimes del cor foses arrels.

No vullau saber altre, de mon amor poncelles;

anau al cel a obrir-vos abans d’entendre el món;

jo que, ai!, embriaguí-m’hi d’olors i cantarelles,

hauré d’arrossegar-m’hi amb la vergonya al front.—

I al cel alçant la vista, los dóna l’arreveure,

arrencant-se a llurs braços, que cauen esllanguits,

com esllanguits colltorcen los branquillons d’una heura,

d’un arbre amic al perdre los braços i los pits.

Cant sisè

Hesperis

Els Atlants se’n pugen serra amunt a bastir-hi un gran casal, que els servesca de sopluig en lo nou diluvi. Hesperis ix a l’encontre de l’hèroe. Li conta sos amors i maridatge amb Atlas, ses penes i el malastre de sa vida. Hèrcules la pren per esposa, i a través de les ones desfà el camí de Gades amb ella a coll. Defallida, dóna l’adéu als anyells i aucellades que foren ses delícies. Los Titans s’afanyen a muntar llur edifici. Quan lo tenen a punt de cloure, s’adonen de la fugida de llur mare amb lo grec; i amb los bocins de l’obra ciclòpea que li rebaten, l’empaiten muntanya avall. Ell fuig a grans gambades entremig de la pedregada i desfet de les aigües. Horribles visions d’Hesperis en la fosca. Lo llamp encén la gran ciutat dels Atlants i ells, guiant-se amb sa claror, tantost assoleixen a Hèrcules.

Hesperis, la d’ulls negres, perquè sos fills no vegen

al grec que ve a escometre-la, llampec en la foscor,

a la ciutat ciclòpea s’acosta, on remoregen

com roig eixam al veure robar ses bresques d’or.

I amb por los diu que pugen plegats a la muntanya,

i al cim, puix lo diluvi segon era vingut,

per soplujar-s’hi munten amb pressa una cabanya,

des d’a on puguen veure’l estendre a peu eixut.

—I allà vindreu? —pregunten; i amb veu que li tremola

—Allí aniré —respon-los— quan la maror vindrà.—

Però sos fills li signen aquella muntanyola,

i ella pensa amb cingleres i terres més enllà.

I, rampa amunt pujant-se’n, arramben feixucs còdols

magalls i cunys, per fendre la roca de solei,

i per servir de jàsseres, antenes i permòdols,

fan càrrega, al passar-hi, dels arbres de l’esquei.

Al veure’ls enfilar-se rabents de roca en roca,

recorda Hesperis l’hora que hermosos los parí,

alça i retorç enlaire los braços, i la boca

mig obre per cridar-los: —Tornau, que us enganyí.—

Mes repensa, i tement, si massa plany llur vida,

que li pendran la joia que té de més valor,

a llur fossa deixant-los volar a tota brida,

atura el mar de llàgrimes amb què desbota el cor.

Per sempre despedint-se amb un ai d’agonia,

dos rierons engega dels ulls, ja lluny de tots;

i amb los cabells estesos, com presa de follia,

a qui s’atansa diu-li paraules de sanglots.

Los llops de mar i terra que vénen a esqueixar-la

s’amanseixen oint-la tan dolça sospirar;

fins sembla que les ones s’aturen a escoltar-la,

com blancs anyells venint-li les plantes a besar.

—Déu o mortal que sies —li diu— , tu que vingueres

a veure’m a l’abisme rodar amb tots los meus,

si, fill de mare humana, de sos dolors nasqueres,

plany-me, ai!, a mi, que amb llàgrimes de sang t’amaro els peus.

Mare he sigut; mes filles al cel no deixí veure,

perquè me les voldria per flors de son jardí;

doncs moren, i son últim alè jo no em puc beure;

moren, i lluny dels braços i cor on les bressí.

Tinc dotze fills d’espatlla musclosa i pit titànic,

que en guerra amb Déu fan l’obra de l’univers malbé;

mes sota els macs que tiren al cel, llur front satànic

caurà romput, i mare demà ja no seré.

Una pàtria tenia, rovell d’ou de la terra:

no tinc ja pàtria dolça ni res de quant amí;

ton braç, ton braç terrible, per sempre m’ho soterra,

i sols los ulls me deixes per a plorar sa fi.

Ai! d’aqueix cor que feres bocins, bé te’n pots doldre;

salva’m! no temo els monstres que d’aire veig venir,

fent xiricar les serres de dents que m’han de moldre;

altra temor m’acora que jo no et goso dir.

Quan, ai!, me coronaven mos dies amorosos

de flors de jovenesa que emmusteí el neguit,

de la serra que hereta son nom, als soleiosos

cims, d’Atlas somniava recolzadeta al pit.

Los ulls a l’estelada, dalt, part damunt la pensa,

cantava ell les celísties i el fill de l’alba ros;

dels mons que infantà l’Eros i cova, l’avinença

i, amb àurea lira, jo ales donava al rim festós.

Polsava-la, a mos fills girant-me engelosida;

plavia’m, ai!, de veure’ls, amb sos ditets gebrats

los bens escarpir elles, paixent-los sajolida.

i amb los lleons ells batre’s pel rost abraonats.

Sovint, amb llur joguines deixant-los a l’herbatge,

baixàvem a esbargir-nos al borbolleig d’un riu,

de tarongina, sàlides florides i brostatge

als cisnes d’ales blanques emmanllevant lo niu.

De nostre poncellatge l’albada allà retrèiem,

los ulls de mes Hespèrides, llur front somniador;

mots innocents d’esposos enamorats nos dèiem,

que el cor, al recordar-se’n, se trenca de dolçor.

Somnis de maig flairosos, que d’hora us esvaníreu!

Ara entre espines l’ànima sols sap de sospirar;

i aprés que amb aleteig i besos l’adormíreu,

sols sap avui de plànyer-se, mos ulls sols de plorar.

Endormiscant-se’m Atlas a l’ombra d’uns arboços,

era un migdia càlid de sol i xafogor,

jo lluny, amb ses ovelles sentint mos pollets rossos,

m’acosto de les aigües a pendre la frescor.

Quan un aucell que a estones venia’ns a complaure

per ma dissort, se’n vola, bonic com un estel,

de sos jocs a ma prole candíssima a distraure

amb son bec d’or i ploma de la blavor del cel.

Cull becada, i de l’herba se’n puja a unes ginestes,

de la ginesta a una alba on nia l’oriol,

i ve de branca en branca, fent saltirons i festes,

als cortinatges d’heura que em fan de para-sol.

Espiant-lo el seguiren mos fills escorredissos,

i amb blana mà fent tòrcer los sàlics i bogam,

on creien veure tendres aucells assustadissos,

me veren entre escumes distreta rabejâ’m.

Fan repensió als esforços darrers de la puresa,

mes tornen a ma cara, bella en mala hora, els ulls;

i al cel volant lo geni beneit d’innocentesa,

amaga els seus plorosos amb sos finíssims rulls.

Cresqueren, i veient-me’ls de victòria en victòria,

de guerra amb bruit i d’armes anar-se’n a Llevant,

pensí que amb sa alenada los aires de la glòria

s’endurien los tèrbols records que em mataran.

Mes Atlas mor, i indòmits los fills que duguí al ventre

voltaren-me, ai!, encesos d’un maleït ardor,

i avui mateix volgueren, no és molt que el món se n’entre

volgueren fer-me oferta de llur damnat amor!

Als ulls en què mirar-me solia ¿com aresta

devia rebotir rasposa i foguejant?

del vostre, oh Déu!, lo llamp cridar sobre llur testa?

Perdó! jo els era mare; mon cor no pogué tant.

Caient-me al colp les ales del cor, ni sols paraula

los torní, i, abocant-se’m les llàgrimes als ulls,

del clot de qui més amo vinguí a regar lo saule,

i aquí fineix ma vida si tu al pit no m’aculls.

Tu, que enfonses ma pàtria, no em perdes, ai!, amb ella;

condol-te d’eixa mare i endú-te-la’n amb tu;

trau de perill de totes mes joies la més bella;

deslliura ma puresa o aixafa mon cor nu.

Salva-me-la! t’ho prego pels nins que et diuen pare:

jo els gronxaria als braços, jo els donaré els pits meus,

mira que és, ai!, un glavi per aqueix cor de mare

l’alletar la fillada de qui atuí-li els seus!

Mes... no; no te m’endugues, que d’Atlas só l’esposa;

i altre home, ni per traure’m del clot, m’ha de tocar;

obre-me’n un i colga’m amb un penyal per llosa

que els fills de mes entranyes no puguen decantar!—

Li diu; i esmortuïda s’inclina al peu de l’arbre

que cobricela els ossos del seu marit difunt,

quan sembla el mot d’«Esposa’t» sortir de sota el marbre

entre el plor de ses filles i els crits de serra amunt.

—Anem —diu-li Alcides—, anem; no sospires,

també de ma pàtria les ribes deixí;

de Grècia l’hermosa parlar no sentires?

per tu jo la deixo,

si en dolç esposori t’uneixes amb mi.

Lo cel és qui em guia com nau a les vores

d’eix nàufrag reialme, per traure’t a port

i dur-te a una platja feliç, on no enyores

los boscos que foren

tos boscos de cedres que sega la mort.

Als camps on t’esperen les verges d’Ibèria

la terra és més verda, lo cel és més blau;

tu pots transplantar-hi les roses d’Hespèria

i jo de Beòcia

amb l’art de la guerra los jocs de la pau.

T’esglaia ma clava que els monstres aterra?

Mon cor no és com ella de ferro batut;

a colps mentre obria de Calpe la serra,

ta veu he sentida;

per ço a dar-te els braços corrent he vingut.

Com riu que s’estimba d’un cim de muntanya,

jo arrenco quants arbres se’m posen davant,

los rompo i trossejo com llances de canya,

i rego, i amoixo

los joncs i floretes del fèrtil vessant.

Qui só? Los Centaures de Tràcia em coneixen,

al veure’m s’esquitllen porucs los lleons,

les torres superbes de por s’estremeixen,

i els cingles mateixos

tremolen, si amb ira trepitjo sos fronts.

Só el torb que llurs selves remou d’un colp d’ala,

só el llamp que a les aigües obrí passadís,

qui ofega les Hidres, que l’àliga eixala;

per eixos só Alcides,

per tu, dèbil heura, só un llor vincladís.

Mes l’aigua ja abriga les valls i planures;

anem! ans que abrigue les serres i tot;

sortim d’eixa terra d’airades impures,

bellíssima Hesperis,

abans que la trenque l’Etern com un got!—

I a coll prenent-la, al grífol del mar creixent se llança

de peus i mans servint-se com d’ales i de rems,

mentre ella, amb veu que amarguen lo dol i l’enyorança,

recorda així a les selves sos més joiosos temps:

—Adéu, alats salteris, aucells que em despertàreu;

no tornarà a bressar-vos de l’alba el vent suau;

bardisses, que per fer-me bona ombra us enramàreu,

ponts de verdura i porxes, per sempre adéu-siau!

I mos anyells? Coneixen ma veu encara, i vénen,

que hermosos, ai!, de veure, que flonjos d’amoixar!

i amb tristos bels, mirant-me de fit a fit, s’estenen,

com volent dir-me: «Mata’ns, ja que no ens pots salvar.»

També, ai de mi!, la cerco, la mort, i no la trobo,

puix, cadavre, al registre dels vius damnada estic;

adéu, riu a qui perles i arena d’or no robo,

adéu-siau, boscúries, de ma niuada abric.

Per sempre, amb quant estimo, jardí, tinc de deixar-te

del mar a ser pastura; tant que t’amava el cor!

La lira que me’n porto m’ajudarà a plorar-te,

puix sols hi tinc sencera la corda del dolor.—

En tant, damunt d’altívol serrat que els núvols toca,

altre els Atlants n’aixequen en alterós fortí

que els sopluge amb Hesperis gentil, de roca en roca,

quan pugen les onades, com gossos al festí.

Romp l’escodaire amb ferre de tall la pedra crua,

que amb suor negra estoven sos braços, pit i front;

i els rocs deixa el manobre damunt sa esquena nua

tombar, en l’ample còrrec fent de pelàsgic pont.

Amb unglots de diable ganxuts altres n’arranquen,

barroers empernant-s’hi, dels puigs amb tremolor,

i a colps de peu, a falta de mall, los esvoranquen,

amb pedres tasconant-los, a tall d’estellador.

I amb mà de cíclop sobre més grossos rocs los pugen,

en paret de cinc braces d’amplària, amunt, amunt;

i altres rocs, que a les feres en mala nit soplugen

arrabassats com tofes de llana els van damunt.

Després, per coronar-la amb volta indestructible,

s’acoten cent espatlles com arcs de campanar,

i de gra a gra s’hi assenta lo roquetam terrible,

sens fer les cariàtides de carn debategar.

Quan, mig clos l’edifici, ja de l’aiguat se reien,

serres avall, d’escumes i llenya en lo borboll,

a la claror de l’atxa reïnosa, l’hèroe veien

fugir i, ai!, amb Hesperis, llur mare hermosa, a coll.

Los alçaprems de ferre li tiren i rocassos,

i darrera els esqueixos de serra, a l’engegâ’ls,

com rius al mar davallen, apuntalant los braços

en plàtanos sens branques que els feien de perpals.

I enrera deixen terres i mars cada gambada,

tramunten fraus i conques, torrents i xaragalls;

als seus al retornar-se’n la grua, en sa volada

no veu així a més córrer passar turons i valls.

Llur crit, trepig, llambordes i bigues que brunzeixen

a Alcides esperonen que fuig per l’erm fangós;

quan a sos peus restobles, selves i monts falleixen,

com tallamar, devora les ones coratjós.

De còdols, terrossedes i troncs a la tempesta,

i esquitxoteig que enllota lo cel diluviant,

s’hi lliga la dels núvols, damunt sa rossa testa

brogenta, xafadora i en terbolí esclatant.

Lo pi, que flamareja de l’hèroe als dits, s’apaga,

únic estel que eix vespre d’horrors al front tingué,

i en la foscor palpable d’Egipte tot s’amaga,

com si apagàs los astres del cel qui els encengué.

Lleons, caimans i boes amb óssos blancs se topen,

ensems amb llurs muntanyes de glaç i de verdor;

amb elles grans onades pel camp del mar galopen,

i sembla el món desfer-se d’espasme i tremolor.

Les boires, apilades, en aigua i pedra es fonen,

sa crin de foc espolsa lo torb desembridat,

i amb llur bram les balenes al bram del mar responen,

a tall d’illes surantes fenent sa immensitat.

Obrint-se entre elles aspre camí, lo grec s’engolfa

contracorrent i a palpes sens atinar a on;

i el temporal, i el xàfec que l’huracà regolfa,

i les mars, d’una a una s’esberlen en son front.

Sovint caient dels aires, en l’infernal tremuja

s’enfonsa del caòtic abisme rebullent,

i de sos antres altra zumzada se’l ne puja

boires amunt, com fulla resseca en mans del vent.

Quan pensa que per rònega, plombada afrau s’estimba,

los peus li amoixen ordi pastís i flors del camp;

i al refluir l’onada, quan ja li apar que minva,

de colp remunta als núvols a frec a frec del llamp.

I a sa claror, un caos apar de roja flama

la mar d’on ell és àtom, d’una ona al cim penjat;

davall, boques de monstre dins la del mar que brama;

damunt, rius d’aigua, marbres i fusta a bell ruixat.

I boires, vents i onades, amb roncs esgarrifosos,

del cel i el pèlag miden l’abisme a rebolcons.

en llur desfet i brega set voltes, rogallosos,

trametent d’un a l’altre lo cru espetec dels trons.

Veu a gavells cadavres passar d’infants i dones,

lo seu alguna encara duent estret al pit,

i als Atlants, entre crestes de neu de llunyes ones,

de basilisc l’ullada clavant-li fit a fit.

Veu açò i l’encoberten de nou tenebres fosques;

amb aigua a coll trasteja, de terra al cel tramès,

ja entrebancat d’un cingle per espadades osques,

ja entre els cabells nuosos d’una ridorta pres.

Cau i s’ensorra, el colga sovint l’ona negrenca;

d’a on cerca refugi ne surt feréstec orc;

l’avet a què s’agafa segueix d’arrel o es trenca;

on posa el peu se bada per engolir-lo un gorg.

La llambregant ullada de fera monstruosa

seguint, tantost lo copsa son ample coll obert,

i ensopegant les serres de sos queixals, l’hermosa

fa oir son escarfall en l’horrorós concert.

I monstres afigura llavors més espantables,

que a rues pernabaten i juguen a l’entorn,

llurs boques de caverna badant insondejables,

sovint per algun llamp enceses com un forn.

I és tot per ella un caos d’espectres lleigs i informes,

ho són pinacle i sòcols rodant en confusió;

la rufacada és aire de llurs ales deformes;

sa llengua el foc del núvol; llur bramadissa el tro.

Fantasmes són, que allarguen negrencs i ossosos braços,

los verns que el vergassegen surant d’arrels amunt;

balenes són les roques, los turons gegantassos

que encaputxats de núvols s’encalcen d’un a un.

Omple els espais, de sobte, feréstega clariana;

ella ho coneix, l’atlàntica ciutat ha encès lo llamp;

la flama, que l’encercla com infernal capçana,

respon al mar i als núvols amb més sencer rebram.

Vergers, palaus i llotges són boques de Vesuvi

amb què brega, atenyent-los a llenques, la maror;

sos fills, quan se n’adonen, lluitant amb lo diluvi,

—Bé trigà prou —exclamen— ma llar a fer claror!—

I, raig a raig, Alcides de més a prop sent ploure

palets que servirien per moles de molí,

i bromereig i tràngol darrere seu remoure,

i estendre per garfir-lo llurs braços de rampí.

A cada pas ressona més prop llur roncadera;

llurs ungles ja esgarranxen de sos talons la pell

i, al crit i esgarrifança d’Hesperis encisera,

té por de que ja urpegen son voleiant cabell.

Cant setè

Chor d’illes gregues

Episodi: l’Estret de Gibraltar s’eixampla, i la mar Interior hi deixa escolar més de pressa ses aigües, deixant veure noves illes i terres. Desvetllament de Grècia. Delos. Les Cíclades. Les Equínades. Sicília. Lesbos. La vall de Tempe. Renaixença. Apoteosi d’Hèrcules.

A les creixentes ones sa immensa portalada

va obrint de pinta en ample de Gibraltar lo Freu.

Sos dos muntants de pedra fan lloc a la riuada,

i el front de Calpe a trossos serveix de marxapeu.

Amb crits d’esglai s’hi estimba la mar, com si en la volta

del cel tronàs encara la veu d’Adonaí;

i roda amb penyes, boscos, sargassa i llot revolta,

muntada com salvatge corser pel terbolí.

I creix, i afamat monstre, rugint la catarata,

atrau d’Etrúria i Xipre les aigües cap ençà,

sos llacs minva l’Adriàtic, l’Egeu sos rius de plata,

i es vessa, urna trencada, lo vast Mediterrà.

Lo riu d’Egipte allarga com cocodril sa boca,

Esmirna, Efeso i Troia s’allunyen de Neptú;

l’illot de Tiro a l’Àsia s’agafa amb braç de roca,

i al bes de Sahara donen les Sirtes son pit nu.

Los Apenins eixamplen son bell repeu de marbre,

Provença creix per veure brotar ses illes d’or,

i, com de primerenca tanyada el tronc de l’arbre,

los continents se volten de rams d’illes en flor.

Aixís, a l’aclucar-se lo sol, van a més córrer

sos raigs, com rierades d’or fos vers Occident;

lo dia, el bruit, la vida de l’univers s’hi escorre,

i és de celístia un pèlag bolcat lo firmament.

Mes entre els plecs del ròssec daurat, que el jorn retira,

desencastades perles, llambrega algun estel,

espurnes que restaren d’aquella immensa pira,

petjades, ai!, de l’astre gegant que omplia el cel.

Mare dels déus, oh Grècia!, tu dormies,

com Venus per les ones bressolada,

aquella nit terrible, i res senties

del tro i eixordadores harmonies

amb què fóra l’Atlàntida enfonsada.

Mes, com mantell de setí blau trossada,

la mar, que encara amb dos replecs t’abriga,

te mostrà nua al cel i et despertares;

i als raigs de la celístia tremolosos,

i de la lluna amiga,

tos tendres ulls, encara somniosos,

vers l’hort de les Hespèrides girares.

Llavors per tes arenes

rodolaren set càntigues sonores,

com de gentils sirenes

que sos amors i penes

a sospirar vinguessen a tes vores.

DELOS

Per la fitora de Neptú arrencada

d’un dels tres caires de Sicília bella,

vegí’m com nova estrella,

del mar immens en la blavor llançada.

Mirant-me les gavines

de borrallons d’escuma coronada,

cregueren-me llur càndida parella;

les àligues marines

cregueren-me de lotus flor novella

que entre randes de mar i coral·lines

hagués badat sa virginal parpella.

Al veure’m en los marges de l’Etòlia,

l’Aqueloos, als besos de l’aurora,

me prenia per calze de magnòlia

que li oferís aromes en sa vora.

Les illes me prenien

per un navili de rumbosa vela,

que, ple de rics aflaires,

los joguinosos aires

d’Epidauros a Dòrida empenyien;

i amb música, remors i canticela

los Tritons i Oceànides seguien

lo fil d’argent de ma lliscanta estela.

Trobà en mon si dolcíssima acollida.

Latona, perseguida

per Juno sobirana,

de Jove engelosida;

quan fins los rius fugien de sos passos,

li negava la selva sos ribassos,

i el fer lleó ses balmes;

a l’ombra recolzada de mes palmes

parí, i bressol de Febo i de Diana,

jo els gronxí dolçament entre mos braços.

Llavors, sortint de les pactòlees ribes,

tot cantant set vegades me voltaren

los cisnes de Meònia, i fugitives

al meu entorn dansaren

del cel les Hores abocant ses faldes

de murtra, terebints i semprevives,

d’àmbar, coral, topazis i esmeraldes.

Com en camp de violes l’englantina,

só de totes les illes la regina;

mes, ahir vespre, llesta,

a un auguri de pròxima tempesta,

del mar de Mirtos m’abriguí en les cales

que amb mos perfums emmelo;

i recollint les ales,

per sempre aquí mes àncores arrelo.

LES CÍCLADES

Nimfes de peus de rosa,

en estolada airosa.

de les platges d’Argòlida sortíem

per veure a Delos bella;

i anàvem i veníem

a flor d’aigua llisquívoles com ella;

quan nostres peus se gelen,

fets branques de madrépora, i s’arrelen;

en fàcil promontori

s’eixamplen nostres dors i pits de vorí;

dins nostre cor sentírem

del mar entrar la fredorosa gebre:

de narcisos, llentiscles i ginebra

garlandes nos cenyírem;

i en célica escampada,

com flors de l’estelada,

entorn de l’illa on infantà Latona,

per fer-li de corona,

en oasis del mar nos convertírem.

LES EQUÍNADES*

Nimfes també, de l’Aqueloos filles,

amb tants lliris, nimfees i jonquilles

dels altres déus les ares enramàrem,

que per l’altar del pare

sols troncs, fullatge i esporguims trobàrem.

Amb un crit horrorós per la ribera

lo riu sortí de mare,

com un lleó saltant en sa carrera;

nosaltres vers la mar, per la drecera

fugint, ses falconades sortejàrem,

mes entre esculls i núvols de bromera,

ja al franquejar ses boques,

amb sa alenada fera

nos converteix en roques,

on ve Proteu a pasturar ses foques.

MOREA

Com fulla de morera

al revenir la saba en primavera,

jo sento amb noves ales espaiar-se

ma esplèndida ribera.

Veig d’Elida les flors amb tu, Zacinto,

flor de les illes jòniques, guaitar-se,

i amb un pont d’or a ma gentil Corinto

Beòcia emmaridar-se;

i enamorats de la rient Citeres

lo Maleus forçat i lo Tenari,

amb dos rams de palmeres

sos amorosos braços acostar-hi.

SICÍLIA

A esclat de mort mos Cíclops treballaren

tota eixa nit; remors de malls i encluses

dins les fargues de l’Etna rodolaren;

en sa infernal horrible xemeneia

de flum i flama un brollador se veia;

i per valls i muntanyes,

la terra, en agonia.

vessava a glops lo foc de ses entranyes.

Feréstec retrunyia

lo tro a ponent, lo terbolí i cridòria,

com d’algun continent que s’esllenega

amb ses ciutats, sos tronos i sa glòria.

Encara allà d’alla trona i llampega;

jo a trons i llamps estic temps ha avesada;

mes a son cor Itàlia ja no em lliga,

puix sols per ésser grega,

al veure-la en la fosca endormiscada,

per sempre li arranquí mon braç d’amiga.

LESBOS*

Entre Lemnos i Chio,

mentres anit dormia en son ditxosa

(si no és que encara sòpita ho somio)

mes dos meitats florides

vegeren-se afegides,

com dos anells d’una cadena hermosa.

Ja mes vinyedes d’Issa

allarguen sos domassos

per los jardins assoleiats d’Antissa;

ja l’anyell delitós amb quatre passos,

de bardissa en bardissa,

assaboreix la jonça que entapissa

mes dues encontrades pariones;

i la mar que entretalla mos ribassos

afluixant a plaer sos flonjos llaços,

mes dos filles bessones

avui per sempre s’han donat los braços.

Quan inhumanes dones,

sa lira trossejant i ses corones,

la testa a Orfeu llevaren,

menys amargantes que llur cor, les ones

en sa falda de perles la copsaren:

i bressant-la, bressant-la condolides

i amorosint amb besos ses ferides,

en los jardins de Flora,

de ma rosada vora

com present de les Nimfes la deixaren.

Obrint son llavi, que la mort esflora,

com mústiga poncella

que reviva amb ses llàgrimes l’aurora,

allí lo nom sospira

d’Eurídice la bella;

i jo, al sentir-ho, sospirí com ella.

Sa melodiosa lira,

fontana de dolçura,

fou vora el Cisne entre els estels penjada;

i jo, de tant mirar-me-la en l’altura,

amb terrenal figura

la seva celestial he copiada.

TEMPE*

Rodant, rodant pel cor de mes boscúries

lo Peneos, al pas de les centúries,

com un corser sens brida

anà perdent son galopar salvatge,

i dels meus rossinyols a les cantúries

i al bruit suau del vincladis fullatge,

ses ones argentines,

dant besos a les flors i fent joguines,

de verger en verger s’emperesiren;

i a l’ombra dels rosers que el sol abeura,

en llit de lliri-joncs i clavellines,

dessota arcoves d’heura

com defallides nines,

pel son d’amor vençudes s’adormiren.

Lo lligabosc, espígol i roselles,

al bressoleig de l’aigua s’esfullaren,

i soles les estrelles,

de blau vestides i esplendors novelles,

d’estiu en nits serenes s’hi bressaren.

Avui venia a emmirallar-s’hi amb elles

sa reina esblanqueïda,

quan de l’Olimp i l’Óssa entre les plantes

obrint-se ampla sortida

les ones udolantes,

tornen al llit de sa corrent primera

i jo, com en l’abril de ma florida,

torní a albergar la dolça primavera.

Veniu, veniu, oh verges de Tessàlia,

com al rusc d’or les místiques abelles;

deixau per mes gemades fontanelles,

oh Pièrides, les aigües de Castàlia;

i desvetllant les dolces cantarelles

que dormen en la lira,

digau-me: ¿qui retira,

cortina de mon cel, la cotxa blava,

que en mon ombrívol tàlem m’abrigava?

¿al gegantí Peneos, qui el desnia

de mos flairosos braços?

les aigües de l’Egeu, ¿qui les desvia,

com cerves temeroses

fent recular sos passos?

¿qui solleva en ses platges onduloses,

d’illes rients constel·lacions verdoses?

Grècia respon: —És lo meu fill Alcides;

l’he vist des de la serra

que, mirador dels déus de la Tessàlia,

obira l’ampla terra

jaienta arrodonir-se en sa rodàlia,

com un escut esmaragdí que volta

lo gran riu Oceà.* És mon fill qui solta,

Peneos esverat, tes àurees brides

perquè del Tempe i ses amors t’oblides.

És ell qui us ha descloses,

com de mon hort poncelles matineres,

oh Cíclades herboses.

És ell qui a tu, Citeres,

i a tu que el nom prengueres

a tes filles les roses,*

vos ha fet de l’Egeu les portaleres.

És Hèrcules qui arranca,

Mediterrà, lo vel de tos misteris;

l’he vist obrint de Gibraltar la tanca,

i envers los camps d’Hesperis,

amb una encesa branca

mostrar al vell Neptú nous hemisferis.—

Digué: i com de blancs cisnes la covada,

vora son niu de riberenca molsa,

a l’oir la veu dolça

de la que els peix mengívola becada,

buscant les ales maternals, les illes,

de Grècia i de l’Egeu càndides filles,

aixecaren un càntic de naixença,

que, bressant-les encara en ses conquilles,

recorda sospirant la mar immensa.

A un caire de muntanya

l’Orèade s’enjoia i se perfuma;

la Nàiade se banya

en la fontana de lletosa escuma;

dins l’arrugada escorça de cada arbre

bat lo cor d’una dea;

pren forma, vida i esperit lo marbre,

i en cada flor los Zèfirs amorosos

veuen los ulls verdosos

de púdica Napea.

Al compàs de les Gràcies,

harmonisen sa dansa en les riberes

los pastors a l’ombriu de les acàcies,

i en lo cel blau les rítmiques esferes.

I mentre amb sos joiells i amb los de Ceres,

l’enramellada Flora,

per cobrir de les illes la nuesa,

nova catifa de verdor ha estesa,

Iris, que el sol enyora,

teixeix los set colors en sa garlanda,

que el cel pendrà per banda,

i del sagrat Olimp entre les bromes

los déus fan lloc al més valent dels homes.

Cant vuitè

L’enfonsament

L’aiguat domina les altures i es lliguen per sempre les ones de la mar del Nord amb les del Migdia, les de l’Occident amb les del Mediterrà. Hèrcules s’acosta al mur de Gades. Se deixa pendre a Hesperis de ses espatlles per Gerió, qui fa estimbar per damunt seu una gran roca. Ressurt aquell de l’aigua i mata al traïdor. Naix l’arbre drago i plora sang vora el sepulcre. Hesperis des d’un cap de penya pren tristíssim comiat de la terra que se n’entra, i cau en fantasiós desvari. Alcides, al posar los peus en el promontori, mata al gegant Anteu, i, fent arma de son cadavre, empaita i fa perdre la mena de les Harpies, Gorgones i Estimfàlides.

Mes ja, pels llamps i onades arrabassats, sortien

de Calpe els esgardissos i arrels a l’ample espai,

en daus cairuts i pannes que sa buidor omplien,

l’hermosa llum a veure que no vegeren mai.

I esgarrifats del caos, s’engorguen altra volta

damunt carreus que els feien ahir de fonament,

i els antres tenebrosos d’aquella mar revolta

retronen i s’escruixen al gran capgirament.

De les gentils Hespèrides lo tàlem s’aclofava,

llurs cims, desarrelant-se, s’asseuen en les valls,

i en aücs horrorosos i gemegor esclatava,

com dona que en mal part llança els darrers badalls.

Als puigs obren sepulcre los plans que s’esbadellen,

donant per clots i balmes de mort bells esbufecs;

ciutats ja no s’hi enrunen, ni boscos s’hi escabellen;

d’un món en l’agonia mortal són los gemecs.

Lo minhocau* enorme, que jeia en ses entranyes,

en amples traus al veure-les obrir, amb gran furor

ne surt per entre runes de pobles i muntanyes,

i als monstres de les terres i de les mars fa por.

Altres amb ell l’abisme n’escup, que dins l’albeca

de l’arbre que s’aterra tenien aspre niu,

dragons, cerastes, àspids dels quals la ullada asseca,

i boes grans que tenen l’anguilejar d’un riu.

I esclaten, com resclosa que es romp, les nuvolades,

i en fulgurants metèors i serps de foc los cels;

i sent cruixir a la càrrega d’onades sobre onades

l’Atlàntida, com feixos de canyes, ses arrels.

I damunt seu, terribles com mai descarregant-se,

son front i pits calciguen les ires de l’Etern,

mentre en sos peus de roca, com rats-penats penjant-se,

cap al bell fons l’estiren los genis de l’Avern.

Pels cims dels puigs i cingles, com braus sense barrera

s’empenyen les zumzades del fort Mediterrà,

a tombs amb altres cingles i puigs, que en sa carrera

fan rodolar a empentes, sens dir-los: «Feu’s-e enllà.»

Així del torb en ales, les mars del pol se baten

amb les ciutats i serres de glaç, illes i mons,

i trossejats i a timbes ençà i enllà els rebaten,

seguits d’estols de feres i naus a tomballons.

D’eix mar al bram titànic, en son llit rogallosa,

part d’allà de l’Atlàntida, respon la de Ponent;

i de turons per rompre la colossal resclosa,

rodants muntanyes d’aigua rebat de cent en cent.

Desfent-se el mur de pedra, de soca-rel tremola,

com faig, rei de la selva, de destral fèrrea als pics;

amb aspre terratrèmol qualque merlet rossola,

mentre enrunant-se cruixen sos fonaments antics.

S’aterra i l’enderroc, en ales de les Fúries,

amb la maror va a rebre les ones de Llevant,

arreu arreu, les planes rublint i les boscúries,

arreu arreu, com arbres los puigs arrabassant.

Toparen-se; amb llurs aigües llurs aigües barrejaren,

i amb llamps per lluminàries i d’aire, terra i infern

al tro i terrabastall per música, es lligaren

entre surantes selves i illots en llaç etern.

Quan l’univers Déu trenque, així es veuran sos trossos

passar, entre despulles, horror i solitud,

lo sol caduc a palpes buscant sos cabells rossos,

i la Mort de ses víctimes trucant a l’ataüt.

Mes del bruit destriant-se de l’Àngel la paraula,

atia a sa gran víctima més Fúries i llampecs:

—Pujau del Nord; baixeu-ne del Sud; tempestejau-la:

feres, aquí, preneu-vos-en los trossos a mossecs!—

I amb lo fuet flamíger de sa rogenca espasa,

los percudeix i aquissa, cada guspira un llamp;

i el regne que se n’entra, la vila que s’abrasa,

fan amb la mar, los núvols i cel i terra un bram.

Tan sols del cor d’Alcides les ales no decauen;

nedant s’adreça a espatlles de l’ona, amb gran esforç,

i obira unes ciclòpees muralles que l’atrauen,

com un cant de sirena que el crida a un llit de flors.

Era el teu front, oh Gades gentil, filla de l’ona,

gavina que en un calze de lliri feres niu,

palau de vori i nacre que el sol de maig corona;

li sembla a l’hèroe, al veure’t, que un cel d’amors li riu.

Mentre ells, endarrerint-se, glopegen l’aigua amarga

amb embranzida rema, de cara a l’aspre mur,

i es penja a una palmera que Gerió li allarga

entre els merlets de rònega torratxa, amb braç segur.

Per dar primer a Hesperis socors, a l’arrapar-s’hi,

del dors atlètic Hèrcules la pren, i a reculons,

al veure-la tan bella, fogós per abraçar-s’hi,

deixa esmunyir l’antena, que roda amb l’hèroe al fons.

Per dar-li en lo sepulcre del mar immensa llosa,

un gros penyal fa caure-hi que estava primparat,

muntanya sens rabasses, que, en terra ja fent nosa,

d’esquitx i bruit dins l’aigua remou la tempestat.

Va encara pels abismes tombant rodoladissa,

quan Gerió, allunyant-se’n, a Hesperis gira els ulls,

i en sa il·lusió, com rosa de bosc esfulladissa,

li besa els polsos que ornen com marc sedosos rulls.

Però la mar, obrint-se de colp, bromerejava

més enllà, un front eixint-ne i espatlles de gegant

i com llamp, rebatuda per fèrrea mà, una clava

volà a aterrar el monstre, pels aires foguejant.

Tu sola, hermosa Gades, tu sola te’n dolgueres;

naix de ton pit un drago* plorós vora aquell fang,

i amb son fullam d’espasa verd cobricel li feres,

que l’arruixà molts segles amb llàgrimes de sang.

Ella a sa pàtria es gira d’un promontori al caire,

cercant-la en va del caos d’horrors en los rebulls;

tot l’hi prengué el sepulcre on baixarà ans de gaire,

puix ja, ressecs, ni poden llagrimejar sos ulls.

Al flamareig girada de sa Sodoma encesa,

de Lot sembla l’esposa, tornada bloc de sal;

desclou l’estàtua els llavis: —Ai!, llocs de ma infantesa:

no vos podré ja veure, ni als raigs d’eix trist fanal?

On ets, hort on collíem ahir roses i lliris?

On sou, mes flors, marcívoles Hespèrides, a on?

Mos braços erts vos cerquen amb febre en mos deliris,

i a mon sanglot que us crida lo vostre no respon.

Sols ronques veus de monstre responen de vegades;

aquell de qui sou presa, per què em deixava a mi?

per ell, ai!, amb la saba del cor vos he alletades?

per ell entre agonies de morts vos infantí?

Ningú, com jo, infeliça!, los vinyaters podaren,

i el bou de mar verema; per dar-los llit molsós,

niuaren les cigonyes, los magraners brostaren;

mes jo parí per peixe’ls mon fruit! Volgut espós,

i tu, què has fet del carro flamant de tes victòries?

què has fet de l’àurea lira que el cel tenia pres?

Com neu que es fon, passaren ta anomenada i glòries,

i si una tomba et resta, sols l’ona sap on és.

Dels regnes que venceres alguna nau rumbosa,

llaurant la mar que et colga, crescuda, ai!, amb mon plor,

amb la dent de ses àncores arrencarà ta llosa,

perquè un marisc me robe la bresca de ton cor.

Jugarà amb les garlandes de nostre prometatge,

que jo estogí, l’escórpora que entre les roques viu;

i, horror!, en nostre tàlem flairós de nuviatge,

amb rinxos de mes filles tal volta farà niu.

I nostres fills, tan candis un temps? oh estimadíssim!

de llurs calcinats cossos les feres fugiran

l’Atlàntic al gitar-los; ¿per què, per què, oh Altíssim!,

no em féreu morta nàixer havent de patir tant?

Féreu les flors com calzes per beure-us-en la flaire;

los arbres, per servir-vos-en com de ventalls de flors;

l’aucell, perquè refile, perquè lo bresse, l’aire;

i a mi, con la mar fonda, m’omplíreu d’amargors.

Mes ja pel terratrèmol me sento obrir la testa,

mos ulls perden lo veure, mon cor l’aletejar,

me du el gemec dels regnes que espiren la tempesta,

i, ai!, com xiprer aquí moro vetllant en llur fossar.—

Digué; i, sols per no veure lo quadro funerari,

d’espatlles s’hi mig gira, i al terbolí i trontolls

rodant-li el seny en tèrbol, fantasiós desvari,

se’n va esvanida i sòpita per terra de genolls.

—Ai! mos poncells veig caure del cel com una pluja,

donant-los per entrada son cràter fosc l’infern,

com rep la mola rústega lo blat de la tremuja,

on los atia el llamp de l’anatema etern.

Mes filles, i vosaltres?, jo us prometia imperis

i ceptres, i vos dono set palms de mar tan sols!...

De tres caps, ai!, lo monstre! Fugim!... Ta dolça Hesperis

só, que truco a ta fossa. Mon Atlas, ai!, m’hi vols?—

Roncs himnes mortuoris murmura lluny l’onada

amb la maror, rufaques i trons en desacord;

i a un tany de taronger sa lira d’or penjada,

exhala sa enyorança, com ella, en ais de mort.

Però la Mort sa dalla no branda, no, per ella;

ans, desviant-li els ulls de l’espectacle fer,

amb un bec de ses ales acluca sa parpella,

perquè dels fills no veja l’esgarrifós xafer.

Dintre el rebull Alcides s’esquitlla, entre zumzades

anantes i vinentes, esgalabrat i xop;

i, rebent en cada illa i escull ensopegades,

del sauló de la vora muscleja més a prop.

L’hi esperen amb los Númides, Harpies i Amazones,

feram que foragita de l’Àfrica el desert;

vindrien a donar-li, potser, enhorabones,

per haver de cadenes deixat lo mar llibert?

Tan bon punt vers Hesperis li veuen pendre terra,

com llagostada cauen d’Alcides al damunt,

darrera Anteu,* que els mena, semblant a un cap de serra

que roda empès pels braços de foc del Simoün.

Mes, com pel llamp ferida, tota Àfrica s’assombra

quan l’hèroe a son guiatge titànic escomet;

la voliaina és última que fuig davant sa escombra,

l’escombra que de monstres lo món deixava net.

Tres voltes a ses plantes d’un colp Anteu rodola,

del fang sempre aixecant-se amb renadiu delit;

quan l’altre amb fèrrea grapa l’estreny i l’enarbola,

fent-li cruixir com llenya los ossos dintre el pit.

Lo llença, i reprenent-lo pels peus, infernal maça,

lo rabassut cadavre fueteja sos vassalls;

com lo foc que esperona los núvols, per on passa,

de fera, d’home i d’arbre sols queden esborralls.

Prou tiren-li ruixades de dards les Amazones,

de closques de tortuga marina fent escut;

prou de ses dents i braços fan arma les Gorgones*

i de sos ulls, que tornen de pedra a tot vençut.

Mes totes capbussaren al mar esparverades,

com grues que arrabassa de terra un mal hivern;

i en ella, estabornides a colps i alatrencades,

Harpies i Estimfàlides fugiren a l’infern.

Cant novè

La torre dels Titans

Mig batuts per la maror, los Atlants s’enfilen a una serra, no somoguda encara per les ones. Desesperant d’arribar a Gades, proven, per fugir del diluvi, d’escalar lo cel. Quan n’està a tres dits la torre feta d’esculls i trossos de muntanya se’ls aterra i amb horrible imprecació rebaten contra Déu los bocins de l’enderrocat edifici. L’Exterminador atia contra ells los elements, i amb sa tallant espasa acaba d’obrir l’abisme de l’Atlàntic en la terra. S’hi enfonsen los Titans, i de llur sepulcre brota el volcà de Tenerif. L’àngel embeina son glavi de foc i remunta als núvols, despedint-se dels altres continents fins al dia del Judici. Allà dalt, s’ou un càntic de glòria a l’Altíssim. L’Àngel de l’Atlàntida, tornant-se’n al cel, dóna a l’Àngel d’Espanya, que en davalla, la corona de la que fou reina dels mons. La veu del Teide. Los terratrèmols de les illes atlàntiques.

Oidà! que anit vos sobra, taurons i aufranys, carnatge,

i encara us posa a taula l’Atlàntida els seus fills,

que debateguen aigües ençà, llur crit salvatge

lligant-se en chor feréstec del mar amb los renills.

Los Atlants a l’inflada maror se somorgollen,

tan prompte com ressurten en bàquic reguitzell;

i, ja avant, ja a recules i a tombs, uns s’agrumollen

amb altres, armes, feres i troncs en gran cabdell.

Com del Mar Roig les ones en mur arrastellades

damunt Moisés, al rompre’s a l’aspra veu del tro,

en esgavell rodaren al fons esllavissades,

dant fossa al riu de llances i gent de Faraó;

així corsers i carros, ballestes i corones

rodaren amb escumes i pols en terbolí;

tot vivent demanava socors, i entre les ones

responien los negres cetacis: —Som aquí.—

Si, com Tritons llotosos, de l’aigua poden traure

lo cap, aguaiten, lluscos, si l’héroe enlloc se veu;

i creuen, no obirant-lo, que en lo pregon deu jaure,

i amb tal que ell mòria, perdre la vida no els sap greu.

Llur ciutat, com una atxa, flameja que flameja;

apar veure una mare condemnada a fer llum

amb son ossam de torres, que ja l’abim colleja,

als fills que també llencen de condemnat ferum.

A sa claror, s’arrapen a un esquenall de serra,

que encara al gran diluvi la testa no ajupí;

i el fang de ses parpelles traient, saltar en terra

al de Beòcia obiren d’Espanya en lo jardí.

Desesperant ferotges de beure la sang seva,

quan ja embriagats de ràbia la tenen a mig coll,

contra la mà de Déu, que a llurs unglots la lleva,

de llur cor lleig esclata la verinada a doll.

I agafen, au!, troncs i arbres que al cru rocam s’estellen,

penyals que s’engrunaren tombant al damunt seu;

i amunt, timberes sobre timberes arrastellen,

segurs amb tal escala de capbussar a Déu.

D’una estrebada arramben ciclòpics edificis,

ossades de balena, conreus i pedregams;

on jeia una muntanya ja hi baden precipicis,

ses crestes d’una a una llevant-li i sos rocams.

Si en lo reflux ensenya cap bosc ses cabelleres,

garfint-les-hi l’arrenquen, i penjat com raïm,

amb ses afraus pels aires, ses balmes, rius i feres,

a asseure’l damunt d’altres l’envien cap al cim.

Ja els Pirineus i l’Atlas brancut són una serra,

a espatlles l’un de l’altre, turó sobre turó;

i Àvila i Calpe, esberles d’Atlàntida i desferra,

de tros en tros, hi colquen encara amb confusió.

I ells dalt, los uns als altres al dors acimbellant-se,

olmedes, puig i núvols amunt escalonant,

a l’estrellada cúpula dels astres acostant-se,

per amarrar-s’hi aixequen los braços de gegant.

Ira de Déu, que dorms? Oh, no! que a ta rufaca,

sa càrrega, la torre d’arrels de ferre, esbat,

com sacudeix la seva de fruits i fullaraca

l’alzina que l’espurna del cel ha corsecat.

S’aterra el castell d’homes, del puig de puigs que alçaren

amb los blocs, en horrible cascada a capbussons;

de cel amunt a terra, de terra a mar tombaren,

de muntanya en muntanya capgirellant al fons.

Dintre el pou de l’abisme pregon tot despenyant-se,

s’escabellen i afonyen los fronts pel llamp ferits,

i, a tall de nuadisses serpents entrelligant-se,

se claven verinosos queixals i unglosos dits.

Fins l’ànima, en ses ires, arrabassat s’haurien,

ells amb ells esberlant-se lo front a colps de peu,

sinó perquè, abans d’hora morint, apagarien

la tempestat que puja de llur sepulcre a Déu.

—On és? —satànics criden—, on és?, per què s’amaga?

no té ja mort que mate ni terra per colgâ’ns;

si del llamp se refia, corsecador, no el traga,

que anam a arrabassar-l’hi, malhaja!, de ses mans.—

Escolta Déu i atura lo foc que de la cima

davalla ja a fer cendra d’aquells tions d’infern,

mentre ells, a qui sols l’odi sacríleg reanima,

al mar demanen armes de mort contra l’Etern.

Com taups furgant ressurten del fons a quatre grapes,

i apilen los cadavres dels anegats a munts,

i, agabellant-los d’arços i romeguera amb rapes,

als vius fan de passera los enarcats difunts.

Los boababs* que troben, al pendre terra, amb fúria

romputs, al cel voleien amb la marjada, a on,

com a cepats musclosos gegants d’altra centúria,

retreien a les serres los jorns primers del món.

Alguna de llurs dones, que els va amb l’infant darrera,

—Què feu? —esgarrifada los crida—, doncs, què feu?—

Ells garfeixen son flonjo cabell, verds de quimera,

i al cel tirant-la —Vola-hi —li diuen—, si ets de Déu.—

Barraques, naus, esberles de torre, hi voleiaren,

que en terra són muntanyes al caure, al mar illots;

recers en què les foques un jorn s’enterrossaren,

i agulles on penjaven llur niu los aligots.

Serrats del regne fites, esculls i promontoris,

amb son alam pels aires fan de la terra uns llimbs;

volant, volant, empaiten los sòcols als cimboris,

i dels capgirats cingles davalla l’aigua als cims.

I els cims de les muntanyes topant amb ses rabasses,*

i aqueixes amb los astres, del cel en lo pregon,

tornen a caure en pluja de crepitantes masses,

i apar desfer-se en runes esllenegat lo món.

En tant lo torb, muntant en ales de les Fúries,

juga amb los pans de terra que el mar cent colps li ha pres,

i udolen tots, com llops al fons de les boscúries,

l’anyell, de què sentien ferum, quan ja no hi és.

Mes l’Àngel atiant-los: —Què feu? Desarrelau-la:

de son tronc feu-ne estelles, tions de son brancam;

com herba que l’Altíssim ha maleït, cremau-la,

i aprés ventau la cendra d’infern que en deixe el llamp.—

Ouen, i el mar ses ones, sos focs lo cel atura:

sua sang la muntanya com un raïm premsat;

debatega amb sos golfos ferrissos la natura

per amagar-se trèmula dintre l’abim badat.

Com riu que de l’Empiri baixàs de broma en broma,

cau una espasa orlada de llamps, i l’alt turó

que no podrà somoure lo cel si s’hi desploma,

aidat dels vents, les aigües i el foc en explosió,

traboca’s, amb sa càrrega, com un bressol de canyes,

i, ample i gelós badant-se llaviejant maelstrom,

negrós aljub la terra los mostra en ses entranyes,

que fins a la més fonda mig s’esbadella i romp.

Esfereïts reculen; mes, oint ja a llur sobre

desbotar de l’Arcàngel lo tormentós alè,

capitombant rebaten-s’hi quan més ses barres obre

gojós l’abisme al veure’s, d’una fornada, ple.

Ciutat, cinglera, Atlàntida i Atlants d’una gorjada

devora, llot i escumes, balenes i aucellam,

i, en remolí terrible d’infern, la torrentada,

de pobles i garrigues, vaixells i pedregam.

S’hi inferna regolfada la tempestat feixuga,

i el torb amb qui es batia per l’aigua a rebolcons;

si torna a obrir la boca lo monstre, el mar s’eixuga

i sols hi haurà per dar-li los astres a crostons.

S’enforna l’arma, i torna lo xuclador un Vesuvi

que a cada punt flameja i udola amb més rogall,

d’on puja arrasadora columna d’un diluvi

de foc, que runa i aigües no en són bon aturall.

Càstig gran! amb llurs eines rogenques, rocs i grava,

llenya del Teide, pugen Atlants a capgirells,

que copsa l’ample cràter, envolts amb rius de lava,

per més amunt rebatre’ls de flama amb grans cabdells.

Tremola tot reialme veí; amb lligams de marbre

fermat al que se n’entra, prou té que tremolar;

Albion, Espanya, Líbia, com branques amb llur arbre,

ara-abans-ara a trossos capbussen a la mar.

Qui trencarà aquells braços amb què a llur coll s’aferra

«no em deixeu!» com dient-los, «germanes del meu cor»?

Poder diví!, s’enfonsen, romputs de serra en serra,

i d’aigua un bull sols resta, que minva, minva... i mor...

Llavors lo Geni embeina l’espasa abismadora.

Com donà el colp terrible mon llavi no ho sap dir;

podria sols contar-ho sa veu retronadora

que no oirà altra volta lo món fins a morir.

Mes vet aquí de l’Àfrica l’Europa desjunyida,

entre elles mentres colca les mars un mar major,

i esbrancada la terra, i en dues migpartida,

per nous volcans esbrava les flames de son cor.

Quan l’hortolà veu l’aigua per la reguera córrer

que ha obert, s’atura, al mànec del càvec repenjat;

així l’Àngel espera que el puig més alt s’ensorre,

i, estrep d’argent la lluna donant-li, ha al cel muntat.

D’allí amb recança es gira llampegador als altres

continents: —A veure —cridant—, quan tornaré

serà la mar que us colgue de flames per vosaltres;

temeu a Déu, que el dia dels grans judicis ve!—

En tant l’Empiri adolla sos himnes de victòria,

en sa ala harmoniosa bressant lo món suspès.

Qui us assoleix? L’Atlàntida, gran Déu, puja a la glòria

per graons de muntanyes: tronau, i ja no hi és!

Tros de cel, al criar-la, la féreu ploure a terra,

perquè vostre designi tan alt s’hi beneís;

malagraïts serviren-se sos fills per moure-us guerra,

i amb ells i sa armamenta llançàreu-la a l’abís.

Tan sols per fer renàixer los que l’amor sospira

jardins de les Hespèrides, deixàreu-hi llavor;

una ona esborra l’altra, lo món al món capgira,

sols, astre d’altra esfera, la vostra llum no mor.

Sirena que, d’entre ones eixint engallardida,

s’enfila a un promontori d’amor a refilar,

i per son cant, que els aires emmela, ve amansida

la mar amb salats llavis sos peus a apetonar.

Espanya, pel cor d’àngels cridada, s’esparpella,

i veu que es lliga un pèlag ignot a son cos nu.

—Qui relleva en ton cel l’estel caigut? —diu ella,

i, als braços estrenyent-la, joiós respon-li: —Tu.—

Mes l’alba ja, a faldades sembrant perles i lliris,

com tendra mare, guia pel braç al sol naixent,

i a son bes dolç, encesos i engarlandats de l’iris,

pels aires s’esbargeixen los núvols d’Occident.

Entre ells, bonics i rossos, dos Àngels s’ensopeguen;

plorós l’un puja, l’altre va rialler dret baix.

—Ai, dolor! jo era l’Àngel dels regnes que s’aneguen!

—Jo ho só —l’altre respon-li— del que en ses runes naix.

—No mor per sempre? Fènix, reviu en llit de lava?

Si, puix a Orient veig l’astre renàixer que aquí es pon.

Vet aquí sa corona d’or fi, que me’n pujava:

del món quan sia reina, l’hi posaràs al front.—

L’hi dóna, i la volada reprèn, així dient-li,

tot sacudint la pols de ses ales de neu,

mentre aquell baixa a Hespèria, que s’alça, mig rient-li,

del respatller de serres florit del Pirineu.

Mes ai! on és l’Elíseu* occidental? d’Hesperis

lo tàlem, on nasqueren Hespèrides i Atlants?

la terra que amb sos braços lligava els hemisferis?

Tot fou, arreu, pastura d’abismes devorants.

I al món, dels que el bolcaven, ni sols petjada en resta;

l’Etern d’una ditada borrà sa multitud;

i el tro de llurs batalles i el llamp de llur tempesta

passaren, com les aigües d’un riu escorregut.

Fins la memòria els segles perdrien de llur fossa,

sinó pel Teide ignívom que encara en parla al mar

d’aquella nit que en feren plegats la gran destrossa:

i aqueix escolta i brama com si hi volgués tornar.

Oh! ¿no has sentit pels núvols rodar son aspre càntic,

com per rallades timbes i penyalars lo tro,

quan, amb pulmons encesos, eix Geni de l’Atlàntic

als mons que naixen conta d’aquell la destrucció?

Li cau al dors de lava la immensa cabellera;

d’un glop de flames omple de gom a gom los cels;

com naus amb ell se gronxen les illes, i darrera

son roig plomall s’amaguen de por los vius estels.

Llavors, diu que a l’esbatre, com ses aglans un roure,

roques en brasa, entre elles, fets infernals tions,

titans pugen i baixen, i, com caldera al coure,

mostrant-los se’ls engola de nou a tomballons.

I, enutjats, de vegades aquelles ossamentes

que del cadavre atlàntic gità l’abisme fart,

en terratrèmol rompen a rebolcons i empentes,

de l’Etern que els hi clava tot rosegant lo dard.

Les Canàries, Madera i Açores se somouen,

no podent ja els titànics esforços resistir;

ensems, com trons d’infern, als soterranis s’hi ouen

i de ciclòpea farga lo fulgurant respir.

Llavors apar l’horrible volcà, foguera d’ossos,

de carros i armadures, alçada pel fosser

damunt bolcades timbes i puigs, escala a trossos*

per on al cel muntaven los fills de Llucifer.

Cant desè

La nova Hespèria

Digressió: lo savi religiós gira els ulls a sa pàtria. Somni d’Hesperis. Coneix la branca de taronger plantada per Hèrcules. Enyora la terra enfonsada. L’hort de les taronges d’or renaix en Espanya. Les set Hespèrides convertides en estels. Lo cant del cisne. Hèsper. Los fills d’Hèrcules i d’Hesperis. La regina destronada. Galícia i la torre d’Hércules de la Corunya. Elcano. Lusitània. Sagunto. Balada de Mallorca. Fundació de Barcelona. La veu del Tàber. Hispalis. Lo Déu desconegut i son temple en Gades. Hèrcules posa per fites a la terra les columnes del Non plus ultra.

Com viatger al cim d’una pujada

d’on obira sa terra somniada,

aquí el bon vell sospira de dolçor;

i veent-la verdejar hermosa i bella,

passeja els ulls, enamorat, per ella,

rejovenit sentint volar-hi el cor.

Colom mira l’Atlàntic sense mida,

com si hi sentís alguna veu que el crida;

com si, de genis, monstres i gegants

entremig dels fantasmes vagarosos,

obiràs d’una verge els ulls verdosos,

verdosos com les ones i amargants.

Mes lo’n distrau del savi la veu forta,

que a Espanya la seva ànima se’n porta;

deixa’ls volar, oh pàtria!, per ton cel;

ensenya’ls bé tes ribes i encontrades,

on de qui et féu se veuen les ditades,

com les de l’àurea abella en pa de mel.

De tan feixuga càrrega la terra enlleugerida,

a deixondar a Hesperis lo rei dels hèroes ve,

que, vora el promontori de Gades ensopida,

somnia encara estrènyer les filles que no té.

I, aprés, en l’aire veure-les pujar amb gran cantúria

com blancs tudons que deixen llur niu en les heureres;

i al fer-se fonedissa pel cel la voladúria,

girar-se-li, i que hi vole signar-li rialleres.

—Ja vinc— diu, i es desperta d’un altre espòs en braços;

coneix lo reboll tendre d’a on penjà la lira;

i, al veure’l testimoni dels maternals abraços,

dels infantívols somnis i esbargiments, sospira.

—Oh, cimeral de l’arbre —li diu— que em veres néixer!

Del teu redós, oh!, fes-me’n plaer fins a morir;

jo et faré de mes llàgrimes amb la regada créixer,

i escoltaràs planyívol lo meu darrer sospir.

Mentre em recolzo sota la verda cabellera,

amb renadiues fulles abriga mon cor nu,

que jo, esqueix trasplantat a platja forastera,

no sé, ai de mi!, arrelar-me, ni reflorir com tu.—

Creix l’arbre, i ans de gaire, de ses branquetes flonges

a penjoiades queia la pura i blanca flor;

i entre el verd groguejaren, a rams, belles taronges,

com en el cel d’esmaragdes ruixat d’estrelles d’or.

I prompte sa tanyada guarnia, amb grans boscúries,

verdós mantell a Espanya de tota flor brodat,

i amb sos aucells, murmuris, aflaires i cantúries,

renaix, sens les Hespèrides, llur hort malaguanyat.

Bé prou que ho diuen elles, pujades a l’Empiri,

al fer-se cada brosta del taronger un maig;

com ulls del cel, per veure’l sortiren a lluir-hi,

a on ploren encara plegades a bell raig.

Les filles que d’Alcides tingué en Hespèria alegre,

gentils com ella, foren de dolç i tendre cor;

i com sos ulls tingueren i cabellera negra,

sa morenor de verge que fa penar d’amor.

Mes ella sempre gira los ulls en sa enyorança

vers on plorant, com Eva, deixà son Paradís;

i, despenjant la lira de trista recordança,

fa, cisne d’altres aigües, son últim cant aixís:

—Terra feliç del Betis, bé n’ets d’hermosa i bella!

mes, ai!, la de mos pares mai la podré oblidar;

oh! jo vull dir als tebis llebeigs que vénen d’ella,

si en un plec de ses ales voldrien-m’hi tornar.

Que hermoses sou, mes filles! mes quan vos miro riure,

lo riure de les altres Hespèrides enyor;

i aquí, vora llur nàufrag bressol damnada a viure,

de fil a fil en llàgrimes me sento fondre el cor.

Só l’herba paratgívola del test arrabassada,

tinc marges, sol i ombra, poncelles i zefir;

mes, sens un bes de l’aire flairós que m’ha bressada,

què podré fer, digau-me, sinò plorar i morir?—

Morí; i, de la despulla del cos sa ànima salva,

vers l’esbart de ses filles, les plèiades, volà

dret als aurífics porxes endomassats de l’alba,

des d’a on, condolides, allarguen-li la mà.

Sanglotejant les altres aguaiten la coloma,

amunt, amunt, tan d’hora pujar-se’ls-en al cel;

aprés, a l’esboirar-se de llàgrimes la broma

que l’encortina, veuen parpellejar un estel.

És Hèsper,* que a l’Aurora badar sol les parpelles

ans d’aclucar les seves son ull enlluernat;

i, al vespre, apar que sembre de voliors d’estrelles

lo cel, seguint lo ròssec del sol ja tramuntat.

Perquè diu l’hora, al pondre’s, dels somnis i amoretes

en l’argentí hemisferi, quadrant del Criador,

i és de mirar dolcíssim, donaren-li els poetes

l’escaigut nom de Venus, deessa de l’amor.

Per l’ull serè d’un àngel la prenen les pastores,

mes los brillants que rosen llurs polsos al matí

diuen que són, Hesperis, les llàgrimes que plores,

tos ulls al despedir-se de l’espanyol jardí.

A sos fills i nissaga, deixà’ns la dolça lira;

lo grec degué afegir-hi vibrantes cordes d’or,

puix quan canta les guerres i quan d’amor sospira,

desvetlla encara els somnis o tempestats del cor.

Font que del cel adolles la música a la terra,

oh lira!, vessa encara tos càntics matinals;

escampa’ls com niuada d’aucells pel pla i la serra,

i canta-li a ma pàtria sos mai escrits annals.

Així com los plançons se semblen al vell roure,

al domador de monstres retiren los fills seus;

és fama que la terra llurs néts faran somoure,

com gòndola al posar-hi son timoner los peus.

Un dia els deia (tendres minyons eren encara)

que, al saltar de la falda de Montjuïc al mar,

una ciutat bastir-hi jurà, que se’n parlara:

—Anem-hi! —tots responen—, vos hi venim a aidar.—

I vénen tots en rua, d’Alcides en seguici,

que s’obre pas entre arbres i roques com un riu;

quan feta un mar de llàgrimes, cansada i amb desfici,

gentil minyona —Plàcia-us oir ma cuita— els diu.

—Nadiua só dels marges que a l’eixamplar-se enyora

lo Minyo; fou lo trono dels avis mon bressol;

ell mon aurífic tàlem i mon sepulcre fóra,

uns caldeus a no traure-me’n, adoradors del sol.

Volien, per son ídol guiats, al seu darrera,

vers Occident, la terra voltar fins a sa fi;

topant en Finisterre del mar amb la barrera,

al sol per fer-hi una ara, llançaren-me d’allí...—

Un bell esclat de llàgrimes clou a mig dir sos llavis,

mes s’atansa Galacte, li fa Luso costat:

—Te’l tornarem, ho juro, lo trono de tos avis,

o no meresc d’Alcides ser fill.— Pren trist comiat

d’aqueix, amb amorosa dolcíssima abraçada,

i amb la plorosa estrella, que el guia a un cel d’amor,

se’n vola a Finisterre,* com fletxa desparada

del rei dels de Caldea per travessar lo cor.

Com arbre que en l’aubaga s’aterra, l’esternia,

i aixeca als núvols d’Hèrcules la torre damunt seu,

a on un far relleva de nits l’astre del dia,

vetllant aquelles terres i mars com l’ull de Déu.

Allí los dos guarniren, al bruit d’ones amigues,

son niu, on feren vida d’aparellats coloms.

Galícia i la més forta de ses ciutats antigues

amb llurs conreus i ovelles han heredat llurs noms.

La mar on s’emmiralla Corunya, hermosa i fera,

veurà nàixer a Elcano,* qui durà a fi arriscat

l’empresa de seguir lo sol en sa carrera,

puix li dirà la terra: —Primer tu m’has voltat.—

I Luso, on se decanta? Duero el vegé i Guadiana

fer lliga amb homes d’aire guerrer i marinesc;

no es diu que un trono hi haja trobat o una fossana,

de Lusitània es parla tan sols, nada de fresc.

Davanter de sa colla minvada, el grec faldeja

les serres de Granada, com elles gegantí;

i, per afraus i conques, cap a Llevant, voreja

la mar a què les portes de Gibraltar obrí.

Vora el Palància, sota lo para-sol d’un arbre,

colltorç un d’ells, i creuen que dorm de cansament,

quan van a deixondar-lo lo troben fred com marbre,

veient de ses aixelles descargolar un serpent.

En lo frescal placèvol que amb sang Zacinto* mulla,

humit amb sang de màrtirs, hi brotarà un palmar,

lo palmar de Sagunto, d’immusteïble fulla,

del qual a l’ombra a Espanya li plau llagrimejar.

Plorava també el pare, com cep que li fa caure

la torta podadora son primerenc rebrot;

l’endemà, al destrenar-se lo sol, lo ve a distraure

un cant, que aigües endintre respon a son sanglot.

Si era cant de sirena, Mallorca, tu ho sabries,

si era cant d’alegroia sirena o era el teu;

però d’envers les platges vingué on tu somies,

besada per les ones, com filla del cor seu.

BALADA DE MALLORCA

A la vora-vora del mar on vigila

Montgó, els peus a l’aigua i als núvols lo front,

omplia una verge son cànter d’argila,

mirant-se en la font.

Son peu de petxina rellisca en la molsa

i a trossos lo cànter s’enfonsa rodant;

del plor que ella feia, la mar, que era dolça,

tornava amargant.

Puix l’aigua pouada cristall n’era i perles,

com gaires no en copsen los lliris d’olor;

no és molt si sospira quan veu les esberles

del canteret d’or!

La mar se’n dolia; les pren en sa falda,

i al maig, per plantar-hi, demana un roser;

València, a tes hortes verdor d’esmeralda,

i a ton cel dosser.

Per bres la conquilla de Venus los dóna,

gronxada pel Zèfir de vespre i matí,

i els testos, que una alba de roses corona,

ja són un jardí.

Amb flors de l’Aràbia l’enrama i perfuma;

i d’Àfrica amb palmes, d’Europa amb aucells,

alegra ses ribes, que es prenen d’escuma

més amples cinyells.

Tres eren los testos, tres foren les illes;

i, al veure-les ara volgudes pel sol,

les crida a sos braços la terra per filles,

i el mar se les vol.

Atret pel cant melòdic, Baleu,* de vora el Túria

pren vela vers Mallorca, la terra dels foners,

Si en ve una pedregada darrera la cantúria,

d’un altre fill Alcides que plore el fat advers.

Mes polsa, dins la barca, les cordes d’una lira,

i los mandrons i fones s’esmunyen de llurs mans;

i, oferint-li llurs braços de ferro per cadira,

vora un claper lo duen, sepulcre de gegants.

Com llur superbes ombres per rebre’l desvetllades,

torregen dotze pedres* dins un palmar florit,

entorn de l’ara immensa del sacrifici alçades;

soldats de roca, en cercle voltant son adalit.

Allà de flors, i falles d’alzina lo coronen,

teixint místiques danses donzelles i minyons,

mentre els guerrers un càntic de benvinguda entonen,

fent-li present d’un ceptre de vori, a genollons.

Sardus,* que amb ell venia vogant des de la riba,

vers sol ixent decanta la proa escumejant;

Sardenya,* tes muntanyes, d’argent i d’or font viva,

son nom escrit amb lletres de nurhags guardaran.

Reprèn la via Alcides; i, dant a Barcelona

del mar lo ceptre, en braços l’asseu de Montjuïc,

gegant que en vetlla sempre, mentre ella es mira en l’ona,

amb cent tronantes boques n’esquiva l’enemic.

Lo mont mateix bestrau-li penyals per sa muralla,

que a grans carreus arrenquen amb maces i tascons;

si algun d’insuportable n’hi ha, també hi davalla,

arreu trinxant pollancres i tells a tomballons.

Per coronar eixa obra de cíclop gegantina,

de Barcelona al centre plantà un verger feliç,

sobre uns pilans, del Tàber al cim, on sa ruïna

du escrit al front encara lo nom de Paradís.*

Diuen que allà, un capvespre de vent i de tempesta,

sentí la veu que en Calpe l’omplí de sant terror;

mes no ja com lo carro del tro rodant feresta,

sinó baixeta i dolça com un sospir d’amor.

—Jo só —diu-li— qui et duia pel braç, com infant tendre,

a esquarterar i rompre l’occidental Babel;

jo só qui amb la guspira del llamp la vaig encendre

quan alçà, fent dels núvols escala, guerra al cel.

Jo só qui amb ses maresmes sos cims anivellava,

qui escambell de tes plantes féu monstres i Titans,

qui fa mons i els esborra, lo que en tos dits la clava

tal fores tu: la clava pesanta de mes mans.—

Ou l’hèroe, i dels dits l’arma veu esmunyir; i, sens força,

sentí de fred sos ossos gelar-se i escruixir;

vell arbre que veu caure les branques i l’escorça

al bes del mateix aire que el feia un temps florir.

De ses gegantes gestes trencada la cadena,

aquell per qui la terra fou camp de sos esplets,

de tot, sense coneixe’l, fent-li agraïda ofrena,

jurà que el Déu de Túbal seria el de sos néts.

I ho fou; puix vora Gades bastiren-li un gran temple,*

del qual entre les runes l’Atlàntic s’ha ajagut;

i allí, amb sa clava i cendres, guardaven son exemple

dessota l’ara santa del Déu desconegut.

Son retaule, esperant-lo, no mostra cap imatge;

mes, als raigs de la flama sagrada que mai mor,

los treballs se llegeixen de l’hèroe en lo brancatge

carregat d’esmaragdes d’una olivera d’or.

Quan del cel l’Olivera floria en lo Calvari

de genollons lo temple caigué davant son Déu,

que per altar volia la terra, i per sagrari,

ditxosa pàtria meva, volia lo cor teu.

I ans que ton Déu, oh Espanya!, t’arrencaran les serres,

que arrels hi té tan fondes com elles en lo món;

poden tos rius escorre’s, venir al mar tes serres;

no l’ull, però, aclucar-s’hi del sol que mai se pon.

Mes Hèrcules, tornant-se’n del Betis a les platges,

donà a l’antiga Hispalis riquíssim fonament,

llorers i satalies per flonjos cortinatges,

i onades on se miren ses torres d’or i argent.

Allí a sos fills, d’un cèlic esdevenir penyora,

lo dur maneig ensenya de l’arma en lo combat,

com l’àliga a ses filles envers lo sol que adora

fa batre l’ala fèrrea que mou la tempestat.

Amb l’art humil de Ceres l’excelsa astronomia

renaix, tanys del gran arbre tallat en Occident;

i fou llavors quan, d’Atlas rellevador, un dia

servà amb dors de muntanya lo pes del firmament.

I al sentir que xuclava la terra ja sos ossos,

de puigs i roques dues columnes aixecà;

i en elles amb la clava que donà al mar, a trossos,

los maleïts realmes. escriu: NO MÉS ENLLÀ.

Conclusió

A les paraules del solitari, sent lo genovès nàixer un nou món en sa fantasia. Lo bon ancià li dóna ales amb ses avinentes raons. Oferiments de Colom a Gènova, Venècia i Portugal. Lo somni d’Isabel. De la vàlua de les joies de la reina, ell ne compra naus. Lo vell, des del promontori, lo veu volar a la més gran de les empreses, i s’extasia davant l’esdevenidora grandesa de la pàtria.

COLOM

Fineix als llavis del bon vell la història,

i, com dormint lo somni de la glòria,

l’inspirat mariner no li respon,

és que, envolt amb la boira del misteri,

amb celísties i llum d’altre hemisferi,

dintre sa pensa rodolava un món.

Darrera aqueixa Atlàntida enfonsada,

la verge de son cor ell ha obirada,

com, part d’allà d’un pont, gentil ciutat;

com darrera d’eix cel, cels més hermosos;

com, darrera eixos astres lluminosos,

lo tabernacle d’or de l’Increat.

De cara al sol, que es pon entre porprada

boirina, com fugint de sa mirada,

sembla haver-lo sorprès en son camí,

i cridar-li, fent ales de sos braços:

«Espera’m, astre; tot seguint-te els passos,

Fiat! vull dir al caos ponentí».

I en èxtasis exclama: —D’estelada

giravolta la terra coronada;

demà veurem renàixer el sol ponent;

si amb son carro de llum, que el cor enyora,

no daura altre país fins a l’aurora,

doncs, què hi va a fer, digueu, a l’Occident?

La mar que a vostres peus dorm i somnia,

no us porta d’altres platges l’harmonia?

¿l’aire no us duu perfums de paradís,

ni planyívols sospirs d’una sirena,

que busca d’altres braços la cadena,

morint d’amor son cor enyoradís?—

Llavors lo savi, amb màgiques paraules,

les veritats esbrina que, entre faules,

en rònecs pergamins ha espigolat;

a Plini i a Estrabó* fa aurífics plagis,

retrau de nostre Sèneca els presagis,*

i els somnis i records del temps passat.

Conta haver vist, de l’Oceà entre roques,

de pins desconeguts superbes soques,

i entre els esqueis de l’illa de les Flors*

haver deixat l’onada riberenca

dos cadavres de cara vermellenca,

d’algun secret del mar reveladors.

I abraçant-lo, afegeix: —¿Tu lligaries,

gegant de les darreres profecies,

de la terra els extrems com d’un mantell?

Missatger de l’Altíssim, vés; de l’ona,

qui, per traure’t a port, un pal te dóna,

per traure-hi un món bé et donarà un vaixell.

—Si, me’l darà —respon-li—, i per haver-la

dels palaus de Neptú la millor perla,

jo tornaré l’Atlàntic a pontar.

Desperta, humanitat; mira ta Eva

que d’un tàlem de flors flairosa es lleva;

Adam dels continents, vés-la a abraçar!—

I, com un astre empès per mà divina,

a Gènova l’hermosa s’encamina,

de l’Edèn de la terra a dur la clau;

mes ella, com galera desarbrada,

no gosa obrir ses ales a l’airada

que l’alçaria més amunt d’on cau.

Veent que li tanca Gènova la porta,

gira els ulls a Venècia, encara forta

per carregar a sa espatlla un continent;

mes, feta al terratrèmol de la guerra,

ou lo projecte d’eixamplar la terra

com paraules de llengua que no entén.

Ai! de sos Duxs no és ja la mar esposa,

puix d’altra mà més pura i més hermosa

espera rebre el nupcial anell.

—A Ibèria torno! —el Genovès exclama,

i entra en Lisboa quan n’eixia Gama

a Líbia a dar lo tomb, com a un vaixell.

A Joan segon oferta en fa il·lusória,

que prova, ingrat, de pendre-li la glòria;

i, veent-se en terra el mariner perdut,

dels seus somnis pel cel busca una estrella,

i et veu a tu, Isabel la de Castella,

la reina de les reines que hi ha hagut.

Tu sospesares, sola tu, sa pensa;

tu midares d’un colp sa ullada immensa,

i al teu prengué la flama de son front

quan a tes plantes deia: —Gran senyora:

dau-me, si us plau, navilis, i a bona hora

los tornaré tot remolcant un món.—

SOMNI D’ISABEL

Ella es posa la mà als polsos,

com un àngel mig rient;

gira a Ferran sos ulls dolços,

i així diu-li gentilment:

—A l’apuntar l’alba clara

d’un colom he somiat;

ai! mon cor somia encara

que era eix somni veritat.

Somiava que m’obria

la mora Alhambra son cor,

niu de perles i harmonia

penjat al cel de l’amor.

Part defora, a voladúries

sospiraven les hurís,

dins l’harem oint cantúries

d’àngels purs del paradís.

Inspirant-me en eixos marbres

jo et brodava un ric mantell,

quan he vist entre verds arbres

rossejar un bonic aucell.

Saltant, saltant per la molsa,

me donava el bon matí;

sa veu era dolça, dolça

com la mel de romaní.

Encisada amb son missatge,

vegí’m pendre el ric anell,

ton anell de prometatge,

d’art moresc florit joiell.

«Aucellet d’aletes blanques».

li diguí, «per mon amor,

tot saltant per eixes branques,

ai!, no perdes mon tresor.»

I se’n vola per los aires,

i el meu cor se’n vola amb ell:

ai, anellet de cent caires!,

mai t’havia vist tan bell!

Terra enfora, terra enfora,

l’he seguit fins a la mar;

quan del mar fui a la vora

m’asseguí trista a plorar,

puix de veure ja el perdia,

i, ai!, llavors com relluí!

sembla que al nàixer es ponia

l’estel viu del dematí.

Quan en ones ponentines

deixà caure l’anell d’or,

d’on, com sílfides i ondines,

veig sortir-ne illes en flor.

Semblava als raigs del migdia,

d’esmaragdes i robins;

petit cel de poesia

fet per mà de serafins.

Ell, cantant himnes de festa,

una garlanda ha teixit;

me’n corona humil la testa,

quan lo goig m’ha deixondit.

Aqueix colom és qui ens parla,

missatger que ens ve de Déu;

car espòs, hem de trobar-la

l’Índia hermosa del cor meu.

Vet aquí, Colom, mes joies;

compra, compra alades naus;

jo m’ornaré amb bonicoies

violetes i capblaus.

Diu: i d’anells i arracades

se despulla, amb mans nevades,

com de ses perles un cel;

riu i plora ell d’alegria,

i, amb son cor en harmonia,

perles, ai!, de més valia

llisquen dels ulls d’Isabel.

Ensems aguaita el sol dintre l’Alhambra,

i amb son raig amorós omple la cambra,

crostada d’or, topazis i safís;

i, descloent-se en refracció il·lusòria,

enrotlla als tres l’aurèola de glòria,

que és l’ombra dels elets del paradís.

Troba Colom navilis, i en llur tosca

ala afrontant, magnànim, la mar fosca,

la humanitat li dóna el nom de boig;

al Geni que la duia, en sa volada,

de promissió a la terra somniada,

com Moisès per les aigües del Mar Roig.

Lo savi ancià, que des d’un cim l’obira,

sent estremir lo cor com una lira:

veu a l’Àngel d’Espanya, hermós i bell,

que ahir amb ses ales d’or cobrí a Granada,

eixamplar-les avui com l’estelada

i fer-ne l’ampla terra son mantell.

Veu morgonar amb l’espanyol imperi

l’arbre sant de la Creu a altre hemisferi,

i el món a la seva ombra reflorir:

encarnar-s’hi del cel la saviesa;

i diu a qui s’enlaira a sa escomesa:

—Vola, Colom... ara ja puc morir!

Sobre l’autor

Jacint Verdaguer va néixer a Folgueroles el 17 de maig del 1845. Va ingressar al seminari de Vic on realitzà estudis eclesiàstics i fou ordenat sacerdot l’any 1870. Després d’una curta estada a la Plana de Vic va fer diversos viatges a Amèrica com a capellà de la Companyia Transatlàntica i va entrar al servei d’Antoni López, marquès de Comillas, propietari de la companyia, que el contractà com almoiner. A principis dels anys noranta va patir una crisi espiritual que l’enfrontà amb Antoni López i la jerarquia eclesiàstica. El bisbe Morgades li va retirar les llicències sacerdotals que no li van ser restituïdes fins poc abans de morir. Morí a Vallvidrera el 10 de juny del 1902. El dia dels seus funerals les mostres de dol a Barcelona van ser multitudinàries.

La seva extensa obra s’inscriu en el corrent romàntic que a les darreries del segle XIX revitalitza la renaixent literatura catalana. La seva obra poètica més coneguda és L’Atlàntida, amb la qual guanyà els Jocs Florals del 1877, i Canigó (1886) poema èpic sobre els Pirineus que exalta els sentiments patriòtics tan típics de la Renaixença. Part de la seva producció literària té un marcat caire místic, com per exemple Idil·lis i cants místics (1879). Sant Francesc (1895) i Flors del Calvari (1896) reflecteixen la turbulència espiritual dels últims anys de la seva vida. Com prosista va publicar llibres de viatges, entre els que cal destacar Dietari d’un viatger a Terra Santa (1899), i també diversos articles apareguts a la premsa, els més coneguts dels quals són els publicats a La Publicidad sota el nom de En defensa pròpia (1895-1897).

L’Atlàntida també està disponible en el lloc web de BADOSA.COM (www.badosa.com/p093).

De les riqueses lo déu en tu posaren los grecs...

Posidònius diu que Plutó, lo déu de les riqueses, habitava sota les terres d’Espanya.

Tornar

Mon nom escrit amb astres del cel en lo llindar...

Les set Plèiades o Atlàntides, anomenades així per Virgili en lo primer llibre de les Geòrgiques: Ante tibi Edæ Atlantides abscondantur. Per altre nom se diuen les Cabrelles, que amb les Híades formen part de la constel·lació del Taurus, i estan a ses espatlles.

Tornar

Conta una tradició muntanyesa que el mall tirat per Roldan als moros, des d’un coll dels Pirineus, anà a caure no molt lluny de Sant Joan de l’Erm, a Esterri, enfontsant-se de mànec per avall en mig de la plaça, on encara es veu una pedra ferruginosa, motiu de moltes juguesques pels firataires que hi van l’11 d’octubre, puix els que no l’han vista los sembla treball de poques empentes capbussar una maça que de tan lluny fou llançada.

Tornar

Rabassuts gegants.

Diodoro Sículo parla d’eixa batalla d’Hèrcules amb los gegants de la Provença.

Tornar

Portvendres.

De Portus Veneris.

Tornar

Pirineu...

«A causa d’aquest tan gran incendi, los grecs anomenaren a la muntanya Pyrenea, perquè Pyr en aquella llengua vol dir foc.» PUJADES, Llibre segon, cap.V.

Tornar

Conflent.

«Com la calor del foc fes fondre les secretes i riques mines de les entranyes de la terra i correguessen los riells d’or, argent i altres metalls per la terra; d’aquí part d’ella, per a on amb més abundància era la confluència d’aquells metalls, se digué Confluens. A la qual avui diuen Conflent.» PUJADES, id.

Tornar

Llevants plorosos...

Aquí ve com l’anell al dit, lo poètic adagi que l’observació ha inspirat als muntanyesos de Catalunya:

Ponent té una filla

casada a Llevant;

quan ell la visita

se’n torna plorant.

Tornar

Columbrets.

Illots que entremig de l’Ebre i València s’aixequen, algunes milles mar endins. He sentit dir que duen lo nom de Churruca, Valdés i d’altres hèroes de Trafalgar.

Tornar

Montgó.

Muntanya espadada que al cap d’allà del golf de València se n’entra en la mar vers l’illa Formentera.

Tornar

La muntanya que en dues migpartí l’espasa de Roldan...

Serrat molt conegut dels mariners, que s’aixeca forcat a prop de Benidorm. Segons la tradició, després d’haver sabrejat l’hèroe francès als moros que en la cima l’esperaven, descarregà damunt d’ella tan terrible colp, que, fent-ne dues, llençà el tros mitger rostos avall fins a la mar, a on se pot veure en cara fet una illa.

Tornar

Costa de Palmes i Marfil.

Territori de la vora occidental d’Àfrica, més ençà de Fernando Poo.

Tornar

Mel·lària.

Segons Adolfo de Castro, estava a l’endret a on és avui Tarifa; segons altres, en Vejer de la Miel.

Tornar

Drac...

Entre les moltes obres d’art que són testimoni de la vida que en los segles moderns ha tingut aquesta bellíssima tradició, és notable el tapís que s’acaba d’exposar en lo Museu d’antiguitats de Barcelona, a on hi ha representades les Hespèrides en l’acte en què Hèrcules va a desfer-se del drac i robar les temptadores taronges d’or.

Tornar

Tant per justificar la idea primordial del present Poema (mostra de nostre pobre enginy literari), com per aclarir aqueix passatge, lo més important de la història dels Atlants, transcriuré lo que ens recorda Plató, en son Timeu:
«Un jorn en què s’entretenia Soló conversant amb los sacerdots de Sais, sobre la història dels temps primitius, los digué un d’ells: “Oh Soló, Soló!, vosaltres, grecs, sereu sempre nois; no hi ha pas vells a Grècia... Nostres llibres conten com Atenes destruí una poderosa armada, que, sortida de l’Atlàntic, invadia com un torrent l’Europa i l’Àsia. En aquesta Atlàntida savis reis havien format una gran i meravellosa potència que dominava tota aquella terra, sobre moltes altres illes, i afins, sobre algunes encontrades del continent, apoderant-se de totes, des de la Líbia fins a l’Egipte, i de l’Europa fins a la Tirrènia. Un dia, reunint totes ses forces, emprengué lo fer-se seu, d’un colp, nostre país, lo vostre i tots los pobles de part d’ací de l’Estret. Fou llavors, oh Soló!, que vostra ciutat mostrà son coratge i son poder. Ella, magnànima i hàbil en les arts de la guerra, enardí als pobles veïns: amb sols los grecs, per la prompta retirada de sos aliats, arriscà els més grans perills, triomfà de sos invasors, aixecà sos trofeus, deslliurà de les cadenes de l’esclavitud a tots los pobles situats com nosaltres ençà de les columnes d’Hèrcules, i els donà a tots la llibertat. Mes sobrevingueren grans aiguats i terratrèmols, i en un sol dia i en una sola nit fatal tots aquells guerrers foren engolits per la terra entreoberta. L’Atlàntida desaparegué, veu’s aquí per què encara avui no es pot recórrer i explotar aquella mar, trobant la navegació un entrebanc en lo llot fangós que ha deixat la terra a l’abismar-se.”»

Tornar

D’Haití la cordillera que el cor ama, en illes és trencada...

Segons la Crònica de les Índies d’Oviedo, los antics habitants de Santo Domingo tenien record d’un diluvi, que explicaven d’aqueixa infantil manera:
Un dels més poderosos cacics de la terra, donà la mort a un fill seu, pel crim d’haver conspirat contra ell. Netejà després alguns dels seus ossos, segons ús i costum del país, i els deixà dins una carabassa buida per tenir-ne un record perdurable. L’obrí un dia, per contemplar les tristes relíquies de son fill, i s’admirà de veure-la plena d’aigua i de peixos grans i xics i de totes menes. Tancà l’estoig a més córrer i, posant-lo damunt sa cabanya, començà a dir i a fer glòria de que tenia la mar i la pesca dintre de casa. Tant i tant ponderà la carabassa, que, aprofitant-se un dia de la sortida del cacic, quatre vailets l’abastaren; mes, per mala ventura, lliscant de ses mans tendres, caigué a terra i s’esberlà, i amb un gran torrent, sortiren d’ella saltadors dofins, taurons i fins balenes de les més formidables. Lo riu espantós cresqué, i sortint de mare formà l’oceà, deixant a descobert solament los cims de les muntanyes, que eren aquelles illes.

Los Zhemís eren divinitats mitjanceres entre Deu i l’home; ells feien remor entre les fulles dels arbres, feien rodolar i empenyien les ones dels rius, la tempesta era moguda per llur alenada, i el llamp era llençat per llurs mans.

Les següents ratlles són tretes d’una obra de Roisel titulada: Les Atlants.

«En temps de la conquesta de Mèxic, los insulars de les Antilles contaren als espanyols que totes aqueixes illes havien format un sol continent, mes que foren sobtadament separades. Segons les tradicions locals, lo Yucatà estava unit a Cuba; i deien los caribes que les seques i esculls d’aquella mar eren formats per una gran revolta de ses aigües. Los habitants de la Castella d’or guardaven lo mateix record, i els pobles de l’Orinoc anomenen aqueix desastre Catenamonoa, o sia submersió dintre el gran llac.»
Segons Diego Landa, los quixes o habitants de l’Amèrica Central conten així eixa catàstrofe: Les aigües pujaren llavors de nivell; i vingué una gran inundació que muntà sobre el cap dels habitants. Tots foren coberts d’aigua, i una reïna espessa baixà del cel. La terra s’ensutjà, i una pluja tenebrosa començà; pluja de dia, pluja de nit; i passaven grans foguerades per sobre llurs testes. Llavors se veia córrer los homes plens d’espant i de desesperació. Volien pujar sobre llurs cases; i les cases, enderrocant-se, els feien caure a terra. Volien muntar als arbres; i els arbres los rebatien lluny d’una sacsada. Volien entrar en les cavernes, i les cavernes s’entraven davant d’ells. Los antepassats dels quixes foren testimonis d’aqueix fet, puix no haurien pas sabut imaginar una tan fidel explicació dels fenòmens que degueren acompanyar aqueix terrible terratrèmol.

Veu’s aquí, segons M. de Froberville, una altra antiga tradició conservada pels Amakona, poble africà, i que es refereix evidentment a aqueix cataclisme, qual trist record tan pregonament degué gravar-se en la memòria de tots los pobles riberencs:

Ja fa molts anys, lo fons de la mar, que separa avui la terra dels negres de la dels blancs, era un país d’una fertilitat meravellosa. S’anomenava Kassipi. Hi hagué una anyada tan abundosa en grans, que, tenint ja plens i acurullats sos graners, los habitants sembraren lo blat pels camins, en lloc de fer-ne present als pobles veïns, que havien tingut una collita miserable. Moloko, el bon Déu, s’irrità a vista de tan criminal indiferència. —Ai de vosaltres! —digué als moradors de Kassipi, i eixa maledicció no trigà pas gaire a complir-se. Los dimonis se feren seu lo país; lo cor dels habitants s’endurí més encara, i feren companyia amb los diables; i prompte la mar invadí llur territori.

«Si s’examinen les Antilles, diu Buffon, començant per la de la Trinitat, que és la més meridional, no podrà dubtar-se que així aquella illa com les de Tàbago, la Granada, les Granadines, les de Sant Vicenç, la Martinica, Maria Galante, la Deseada, Antiga i la Barbada, amb totes ses adjuntes, formen una cordillera de muntanyes, qual direcció és de sud a nord, com ho és la de Terranova i la terra dels Esquimals. Després la direcció d’aquestes se canvia de llevant a ponent, des de la Barbada fins a Cuba. Totes estan tan acostades unes amb altres, que poden considerar-se com una faixa de terra continuada i com parts més alteroses d’un continent submergit.»

Tornar

Blat del diable...

Herba més coneguda amb lo nom de blat bord. Echinaria capitata. Desf.

Tornar

La paraula freu és viva encara en algunes encontrades de Catalunya i usada en tots los llibres de derrota. Los llatins anomenaven l’estret de Gibraltar Fretun herculeum.

Tornar

Equínades.

Quasi amb les mateixes paraules conten los mitòlegs lo naixement d’aqueixes illes, situades a la boca de l’Aspropòtamo (Aquelous), i més conegudes avui pel nom de Curzolari. Entre elles i la ciutat de Lepant se donà la gloriosa batalla d’aqueix nom, en què, ferit de mort, l’islamisme començà sa llarga i penosa agonia.

Tornar

Lesbos.

Segons testimoni de Reclus, s’uniren, en època no molt llunyana, les dues illes, Issa i Antissa, formant l’hermosa Lesbos.
Los lesbians eren los millors músics de Grècia. Eixa illa encantadora fou mare de Safo i de Terpandro, que posà set cordes a la lira; i en ella les ones anaren a portar la testa d’Orfeu, que a l’arribar-hi repetí amb veu neguitosa el nom de sa perduda Eurídice.

Mirada Lesbos sobre el mapa, sembla tenir alguna semblança amb l’instrument músic quals harmonies segles i segles tan dolçament ressonarien en ses riberes.

Tornar

Tempe.

La tradició, d’acord amb la geologia, refereix que en època molt remota lo Peneu inundava la Tessàlia, país dels centaures, i que un terratrèmol separà l’óssa de l’Olimp, obrint al riu un passadís fins a la mar.
Los mitòlegs afegiren aqueix fet a les ja nombroses gestes de son hèroe predilecte, i, sols per referir-se a ell tan hermosa i veritable tradició, he fet parlar al Tempe entre les illes, llicència poètica que, ara, a mi mateix me sembla imperdonable.

Tornar

Los primers grecs miraren la terra com un cercle pla, a l’entorn del qual lo gran riu Oceà anava donant voltes.

Tornar

Rodes, del grec rhodon, roses.

Tornar

Minhocao.

Històries terribles d’est animal circulen pel Brasil, terra probablement veïna de l’Atlàntida, revestides d’un caràcter sobre tot punt meravellós. Habita, diuen, les muntanyes meridionals d’aquelles encontrades; i els qui suposen haver-lo vist li atribueixen una llargària de 250 pams i uns 25 pams d’amplària, i afegeixen que va cobert d’ossos com si fos una cuirassa i arrenca pins com brins de molsa, i gira els rius a son gust, convertint los plans en llacunes. M. Fritz Müller d’Itajahy, acaba de fer una notable comunicació al Zoologische Garten, dant compte de tot lo que ha pogut recollir relatiu a tan gegantina bèstia; i apar que s’inclina a creure que pot ser un peix monstruós de l’ordre dels Lepidosiren o del dels Ceratodus. Altres autors lo creuen un enorme descendent dels Glyptodontes.

Tornar

Drago.

«Tenía otrosí (Cádiz) un árbol llamado de Gerión, por causa que, acortado algún ramo, destilaba como sangre, cierto licor, tanto más rojo cuanto más cerca a la raiz cortaban el ramo. Su corteza era como de pino, los ramos encorvados hacia tierra, las hojas largas un codo i anchas cuatro dedos; y no había más de uno de estos árboles y otro que brotó delante cuando el primero se secó.» MARIANA, capítol 15.
Sant Isidor parla també d’aqueix arbre en ses Elimologies: «Nascitur in ea (Cadis) arbor similis palmoe, cujus gnammi vitrum ceranium gemman reddit».

Tornar

Anteu volgué batre’s amb Hèrcules; aqueix l’aterrà tres vegades, aixecant-se l’altre sempre amb més delit al contacte de la Terra, sa mare. Diuen que, havent Sertori fet obrir son sepulcre, hi trobà uns ossos descomunals.

Tornar

Gorgones.

Hesíode les posa al cap d’allà del món, vora l’estatge de la nit.

Tornar

Amb lo nom vulgar de Boabab se coneixen los colossos de la vegetació, que els botànics anomenen Adanzonia digitata. Los negres tenen grandíssima veneració per tals arbres, en lo tronc dels quals, que arriba a mesurar una gruixària tal que quinze homes amb los braços estesos no podrien enrondar, hi enterren los músics i poetes, creient que, tenint comunicació amb los genis, no deuen ésser soterrats. Fins a l’edat de vuit-cents anys no paren los boababs sa creixença. De les cavitats que naturalment lo temps practica en lo seu tronc, n’hi ha que podrien soplujar o contenir fins dues-centes quaranta persones.

Tornar

I els cims de les muntanyes topant amb ses rabasses...

Hesíode, amb valents versos, descriu aqueixa formidable agressió dels Titans, fins que, ferits pel llamp, són rebatuts a l’infern en un lloc pestilent, situat en los darrers termes de la terra, d’on no hi ha sortida, puix Neptú el rodejà amb un gran mur tancat amb portes de bronze.

Tornar

Elíseu.

Homer posava aqueixa mansió de la felicitat en los límits ponentins de la terra, més ençà de la gran mar que la rodeja.

Tornar

Conta Herrera en ses Décadas que en son temps durava el record d’una raça de gegants, exterminats per lo cel, a causa de llur impietat, en lo mateix indret que conserva el nom de Pueblo Quemado; a una catàstrofe semblant se fa referència en l’antiga història de les illes Canàries, assegurant que al cim del Teide foren trobats ossos colossals, los que es suposa són deixalles d’homes que en segles remots s’havien rebel·lat contra Déu.

Tornar

És Hèsper.

En la província de Cadis, vora el Guadalete, hi ha la vila d’Espera, que té per armes un castell amb una estrella coronada d’aqueixa senzilla llegenda: «Soy Espera, tan antigua como cualquiera.» No molt lluny de Sanlúcar de Barrameda hi hagué un temple dedicat a l’Estrella del Alba.

Tornar

A Finisterre.

D’un article sobre les antigues tradicions de Galícia, publicat fa alguns anys en lo Museo Universal per D. Ricart Puente, copiem lo següent, referent a aqueixa llegenda, verament meravellosa:
«Los antics, que adoraven al sol, havien determinat seguir-lo de llevant fins a ponent. Caminaren des de les més llunyanes muntanyes de Caldea, i arribaren a aqueixes costes, que foren per ells lo fi de la terra. Allí vegeren que no podien passar més avant darrera llur ídol estimat, que s’amagava sota les aigües de l’Oceà, i li erigiren una ara, que fou anomenada Ara Solis».

«La torre d’Hèrcules, de la Corunya, era un monument que recordava al mateix temps la història d’una conquista i la d’uns amors.»

«Galacte, fill d’Hèrcules, l’havia feta bastir tan bon punt s’ensenyorí d’aquell territori... Galícia prengué el nom del seu nou rei Galacte, i la Corunya d’una donzella de qui s’havia enamorat lo jove conquistador.»

Tornar

Veurà nàixer a Elcano.

Carles I li féu mercè, en premi del seu arriscat i gloriós viatge, de que usés quarters al·lusius a aqueix en son escut d’armes, posant-hi per cimera un globo amb esta lletra: Primus me circumdedisti.

Tornar

Zacinto.

Veu’s aquí com explica aqueix passatge el senzillíssim Beuter:
«Viniendo Hércules a Sagunto o Morviedro, quiso ver aquella población. Zacinto, caballero principal que lo seguía... poniéndose a dormir a la sombra de un árbol, en la siesta, fue mordido de una culebra y murió. Hizo Hércules tanto dolor, que enterrándole a la punta del norte, donde está Sagunto, sobre una torre alta por memoria, que se llama hoy torre de Hércules y tiene unas tablas de enebro. Queda hoy en un camino que va de Morviedro a Almenara, entre la marina y el camino real, una piedra muy grande, casi enterrada, y se dice tiene la figura de culebra, y se dice camino de la culebra.»

Tornar

A Baleu atribueix Tito Livi, encara que impròpiament, lo nom de Balears que donaren los grecs a les illes de Mallorca.

Tornar

Torregen dotze pedres.

«Únicamente en la menor de las islas, los altares han podido atravesar los siglos y si los dolmen de aquellas regiones extranjeras (Armórica e Inglaterra) se componen de una piedra plana sobre tres o cuatro verticales clavadas en el suelo, a los de Menorca, más osados, bástanles una roca levantada a manera de pedestal o columa, y otra atravesada con admirable firmeza y equilibrio, y tres solos, entre su gran número, admiten doble o triple apoyo. Variados en sus dimensiones, en lo cual también se asemejan a los armoricanos y británicos, unos alcanzan a cinco o seis palmos en su pedestal y en la longitud de la piedra atravesada; otros sobre una roca vertical de quince palmos de altura, doce o trece de ancho y dos de grueso, sostienen una mesa larga de diez, ancha de siete u ocho y gruesa de tres o cuatro, mientras alguno descuella sobre los demás su pedestal de veinte y un palmos de elevación, doce de anchura y dos y medio de espesor, coronado de una peña larga de diez o ocho. En torno de muchos, y con mayor o menor diámetro, gira un círculo trazado con grandes piedras.» PIFERRER, Recuerdos y bellezas de España.
En lo volum de Mallorca mateix pot veure’s la descripció dels clapers dels gegants, massa extensa perquè pugam transcriure-la aquí.

Tornar

Sardus.

Respecte a aqueix personatge, diu Solin, cap. 10, lo següent: «Sardus, fill d’Hèrcules, i Nòrax, fill de Mercuri, eren partits l’un de Líbia, l’altre de Tartessus, vila d’Espanya, i arribaren fins allí. Sardus donà nom a tota l’illa i Nòrax a la vila de Nora.»
Sant Isidor, Origin. L. 14, c. 6, conta que Sardus, fill d’Hèrcules, partit de Líbia amb un estol de naus, ocupà l’illa de Sardenya i li donà son nom.

Tornar

Testimonieja la riquesa de Sardenya aquest vers d’un antic poeta: India ebore, argento Sardinia et Atica melle

Tornar

Del Tàber al cim, on sa ruïna duu escrit al front encara lo nom de Paradís.

A propòsit d'això, diu Carbonell en fol. 4 de la seva obra:
«Altres creuen que fos un bell hort o verger construït sobre columnes riques en lo alt de la ciutat, i per ço pres lo nom de paradís, per la amenitat e glòria del verger e gran miranda, regant dit verger un gran conduit d'aigua, lo qual, sobre alçat de terra amb arcs i voltes, venia del riu Bètulo, que es diu Besòs. Les antigualles e fonaments se troben en molts locs.»

Tornar

Vora Gades bastiren-li un gran temple.

«Era de arquitectura fenicia la fábrica del templo gaditano; de setecientos pies de longitud: el techo sin bóvedas: de vigas tan fuertes sus enmaderados que hasta el siglo de Aníbal existieron sin necesidad de ser tocados para la firmeza del edificio; aspiraban a la incorruptibilidad, según cantó Silio Itàlico.
»En el frontispicio se ostentaban relevados los doce trabajos de Hércules. La divinidad del templo era invisible: ninguna imagen daba a conocer dentro de su recinto la figura del Dios a quien se tributaban cultos. Los sacrificios de sangre humana jamás se admitieron en ese templo: un fuego nunca extinto por la incesante vigilancia del sacerdocio ardía en sus aras.

»El vestido de los sacerdotes era de lienzo blanco con toca de igual color y materia. La ropa que usaban éstos para las ceremonias del sacrificio era blanca también; pero bordada de flores carmesíes. Cuando los sacerdotes ofrecían incienso al numen, iban sin ceñidor en la túnica, desnudos los pies, recogido el cabello. Permanecían en el estado de castidad los sacerdotes de Hércules, y así era vedado a las mujeres entrar en el templo.» CASTRO, Historia de Cádiz.

Calmet i el P. Alexandre, parlant d’aqueix famós temple, diuen que s’hi observaven infinits vestigis de la religió hebrea, i veuen gran semblança entre molts de sos ritus i cerimònies amb los que cita Moisès en los sagrats llibres de l’Èxode, Levític i Deuteronomi.

L’olivera d’or que hi havia, diuen si era present del rei Pigmalió, cunyat de Siqueu, pontífice del mateix temple.

Per a refermar i aclarir nostra idea respecte al déu que adorarien los primers espanyols, transcrivim les següents ralles de la obra de Carrasco sobre la mitologia universal:

«Con razón se debe decir que los primitivos españoles tuvieron su culto originario o indígena, distinto del importado por los Celtas, Tirios o Fenicios, Cartagineses, Griegos y Romanos. Eforo, hablando de España, dice que en su tiempo (338 años antes de Jesucristo) no había todavía templos de dioses en la Turdetania, Andalucía; y que en vez de éstos se hallaban piedras amontonadas de tres en tres, o de cuatro en cuatro, y que no hacían sacrificios, tradición general que estaba admitida entre los Españoles. Según Estrabón, los Celtíberos y los que habitaban los paises comarcanos al Norte, adoraban un Dios sin nombre. San Agustín dice que los Españoles, por sus sabios y filósofos, adoraron un solo Dios, autor de lo criado... incorpóreo... incorruptible, nuestro principio y nuestro bien. Dupleix se expresa así..., “Es una cosa admirable que estando todas las otras naciones del mundo sumergidas en la idolatría y en el culto de diversas divinidades distintas con nombres diferentes, los Celtíberos adorasen a un Dios sin nombre; ellos se conformaban en esto con los principios de la verdadera teología, la cual confiesa al Dios verdadero, inefable, y cree que ninguno es capaz de nombrarle ni dignamente ni con propiedad...” Los padres Mohedanos, con referencia a San Epifanio, opinan porque el barbarismo, que este santo entiende hasta el tiempo de Noé, duró en algunas naciones hasta la introducción de la idolatría: citan a Banier, que dice que algunos autores dividen las religiones de los primeros tiempos en Sabismo y Helenismo, la primera que fue la religión de los antiguos gentiles: la segunda de los Griegos: y hablando de España dicen:... “La religión de los Españoles debió padecer también un daño considerable con la venida de los Fenicios. El conocimiento y culto de la divinidad era, sin duda, entre ellos, muy imperfecto y confuso. Verosímilmente reinaba la secta que San Epifanio llama barbarismo o el Sabismo, que, según otros, era la más antigua y común entre los pueblos primitivos. Aunque no concedamos lo que pretenden algunos de nuestros modernos, que los antiguos españoles conservaron la tradición y culto primitivo del Dios verdadero, ni extendamos a estos tiempos lo que dice San Agustín, que algunos filósofos españoles conocían a un solo Dios; sin embargo, es preciso confesar que apenas nos quedan vestigios de la idolatría de España antes de la venida de los Fenicios. Su culto y religión, si alguna tenían, no era tan abominable y supersticiosa como la de los pueblos de Oriente. No contentos con la idea anterior de la divinidad, la procurarían hacer sensible con símbolos materiales que la representasen. Convirtieron después estos símbolos o imágenes en objetos absolutos del culto y adoración. Reconocieron por divinidades al Cielo, el Sol, la Luna y los demás astros; ésta parece la primera y más natural fuente de idolatría. También el amor de los padres a sus hijos, la veneración de éstos a sus antepasados, la habilidad de los artífices para hacer imágenes primorosas, fue causa que las estatuas de los héroes, y los retratos de familia se convirtieran en otros tantos dioses; hasta que, en fin, una errada filosofía y una política artificiosa multiplicó sin número las divinidades. Pero esto fue en las naciones cultas, y donde florecían las ciencias y las artes. Mas en las incultas y bárbaras no se multiplicó tanto el número de las falsas divinidades. Su misma barbarie las preservó largo tiempo de esta desgracia. Su religión, a la verdad, era falsa, diminuta y más grosera que en los pueblos civilizados, pero al mismo tiempo más sencilla, menos absurda y no tan supersticiosa. Tal sería el estado de los Españoles antes de la venida de los Fenicios...” Masdeu dice que se debe convenir que la religión revelada se introdujo en España juntamente con los primeros habitantes, y que se mantuvo constantemente por medio de la tradición, hasta que los Fenicios llevaron la muchedumbre de sus deidades. Según Erro, los Españoles, por el rito simplicísimo de aquellos tiempos, no conocían templos ni altares: unas piedras amontonadas eran las únicas aras que usaban y en que ofrecían al Señor las primicias de sus frutos: todo el mundo era para ellos templo de Dios: añade que los primeros templos que se vieron en España fueron los de las colonias Fenicias, que trajeron con sus costumbres la horrenda multitud de sus ridículos dioses, que no llegó sino con mucha dificultad a introducirse en algunas partes de la Celtiberia, y jamás en otras muchas, ni en las provincias septentrionales, donde conservaron para la primitiva religión, hasta la anunciación del Evangelio.»

Tornar

Plini, en lo cap. 3 del llibre segon de sa Història Natural, diu que el mar circumda la terra, i que sa llargada de llevant a ponent és des de l’Índia a Cadis.
Estrabó, en lo llibre primer de la Cosmografia, afirma que la mar volta la terra, que per llevant banya tota l’Índia i per ponent l’Espanya i la Mauritània, i que es podria navegar d’un a altre país a no impedir-ho l’Atlàntic.

Tornar

De Sèneca els presagis.

Venient annis

Vincula rerum laxet et ingens

Secula Seris, quibus Occeanus

Pateat tellus, Typhisque novos

Detegat orbes, neque sit terris

Ultima Thule.

Veu’s aquí la preciosa paràfrasis que d’eixos versos de la Medea féu Colom en son llibre de Profecies:
«Verán los tardos años del mundo ciertos tiempos en los cuales el mar Océano aflojar los atamientos de las cosas y se abrirá una grande tierra: y un nuevo marinero como aquel que fue guía de Jasón, que hubo nombre Tiphis, descubrirá nuevo mundo; ya entonces non será la isla Thule la postrera de las tierras.»

Tornar

Illa de les Flors.

p.217. La més occidental de les Açores.

Tornar